ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/152/26 Справа № 703/3023/21 Категорія: ч. 1 ст. 396 КК України | Головуючий у І інстанції ОСОБА_1    Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
секретарів судового засідання | ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участі: |
прокурора | ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 42020250000000056 від 01.04.2020 за апеляційною скаргою начальника відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 травня 2025 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Капітанівка Новомиргородського району Кіровоградської області, українець, громадянин України, зареєстрований і проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , одружений, маючий на утримані неповнолітню дитину, поліцейський ВПД № 2 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, несудимий,
визнаний невинуватим та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України. 
У с т а н о в и л а :
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у заздалегідь необіцяному приховуванні тяжкого злочину, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, за наступних обставин.
ОСОБА_8 наказом начальника Головного управління Національної поліції у Черкаській області №3 о/с від 04.01.2020 призначений на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 3 Смілянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави.
Згідно з ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23.12.1993 зі змінами та доповненнями, до правоохоронних органів відносяться органи Національної поліції України.
Таким чином ОСОБА_8 , займаючи посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 3 Смілянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, з моменту призначення на зазначену посаду був працівником правоохоронного органу, постійно здійснював функції представника влади, тому відповідно до ч. 3 ст. 18 та примітки 1 ст. 364 КК України, був службовою особою.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. 
Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Статтею 29 Конституції України визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.
Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сфері охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_8 , як працівник поліції, повинен діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
У своїй службовій діяльності ОСОБА_8 відповідно до ст. 6 Закону України «Про Національну поліцію» повинен керуватись принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань ОСОБА_8 зобов`язаний забезпечувати дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.
Поліцейським за будь-яких обставин заборонено сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
У разі виявлення таких дій, кожен поліцейський зобов`язаний негайно вжити всіх можливих заходів щодо їх припинення та обов`язково доповісти безпосередньому керівництву про факти катування та наміри їх застосування. У разі приховування фактів катування або інших видів неналежного поводження поліцейськими, керівник органу протягом доби з моменту отримання відомостей про такі факти зобов`язаний ініціювати проведення службового розслідування та притягнення винних до відповідальності, а також повідомити про це орган досудового розслідування, уповноважений на розслідування відповідних злочинів, вчинених поліцейськими.
У разі виявлення таких дій поліцейський зобов`язаний повідомити про це орган досудового розслідування, уповноважений на розслідування відповідних злочинів, учинених поліцейськими.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», на ОСОБА_8 , як працівника поліції, покладено, серед іншого, обов`язки: п. 1 - неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; п. 2 - професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; п. 3 - поважати і не порушувати прав і свобод людини, тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», на поліцію покладені, серед іншого, такі повноваження як здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; ужиття заходів, спрямованих на виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припинення виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень; вжиття заходів, спрямованих; на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; доставка у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення тощо.
За змістом ст. 29 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень.
Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним. Обраний поліцейський захід є законним, якщо він визначений законом. Поліцейському заборонено застосовувати будь-які інші заходи, ніж визначені законами України. Обраний поліцейський захід є необхідним, якщо для виконання повноважень поліції неможливо застосувати інший захід або його застосування буде неефективним, а також якщо такий захід заподіє найменшу шкоду як адресату заходу, так і іншим особам. Застосований поліцейський захід є пропорційним, якщо шкода, заподіяна охоронюваним законом правам і свободам людини або інтересам суспільства чи держави, не перевищує блага, для захисту якого він застосований, або створеної загрози заподіяння шкоди.
Обраний поліцейський захід є ефективним, якщо його застосування забезпечує виконання повноважень поліції.
Поліцейський захід припиняється, якщо досягнуто мети його застосування, якщо неможливість досягнення мети заходу є очевидною або якщо немає необхідності у подальшому застосуванні такого заходу.
Згідно з ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом.
Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом.
Відповідно ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію» поліція під час виконання повноважень, визначених цим Законом, уповноважена застосовувати такі заходи примусу: 1) фізичний вплив (сила); 2) застосування спеціальних засобів; 3) застосування вогнепальної зброї.
Фізичним впливом є застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників (ч. 2 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію»).
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію» для виконання своїх повноважень поліцейські можуть використовувати спеціальні засоби, в тому числі засоби обмеження рухомості (кайданки, сітки для зв`язування тощо).
Відповідно до ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування, фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим.
Попередження може бути зроблено голосом, а за значної відстані або звернення до великої групи людей - через гучномовні установки, підсилювачі звуку.
Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення. Поліцейські зобов`язані надавати невідкладну медичну допомогу особам, які постраждали в результаті застосування заходів примусу.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.
Частинами 1, 3 статті 45 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, визначені цим Законом. 
Гумові та пластикові кийки застосовуються для відбиття нападу на поліцейського, іншу особу та/або об`єкт, що перебуває під охороною, затримання особи, яка вчинила правопорушення і чинить злісну непокору законній вимозі поліцейського, припинення групового порушення громадського порядку чи масових заворушень.
Відповідно до ст. 3, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Кожен має право на свободу та особисту недоторканність.
Будучи зобов`язаним дотримуватися та виконувати положення вищевказаних нормативних документів, ОСОБА_8 , всупереч зазначених вимог законодавства України, перебуваючи на вказаній посаді, будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно та протиправно, з метою укриття злочинної діяльності свого колеги - поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Смілянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_11 , з мотивів хибного розуміння інтересів служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно- небезпечних наслідків, вчинив кримінальне правопорушення, а саме заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину ОСОБА_11 , який, перебуваючи на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №1 Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, 08.08.2020 приблизно о 01 год, 50 хв, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебував разом із ОСОБА_8 у кімнаті поліції у приміщенні залізничного вокзалу імені Тараса Шевченка за адресою: вул. Я. Водяного 7, м. Сміла Черкаської області, коли туди з метою подання заяви про викрадення належних йому окулярів та мобільного телефону, прибув ОСОБА_12 .
ОСОБА_11 , не маючи на це законних підстав, в присутності ОСОБА_8 та іншої невстановленої досудовим розслідуванням особи, почав висловлюватися на адресу ОСОБА_12 нецензурною лайкою, звинувачувати його у завідомо неправдивому повідомленні про вчинення злочину.
Не погоджуючись із такою поведінкою ОСОБА_11 , ОСОБА_12 критично висловився на адресу ОСОБА_11 як на особу, яка користуючись своїм званням та належністю до працівників правоохоронних органів, неналежно виконує свої службові обов`язки та покриває злочинність.
У цей час у ОСОБА_11 , з мотивів раптово виниклої особистої неприязні до ОСОБА_12 та образи на нього, виник злочинний умисел, спрямований на безпідставне застосування щодо ОСОБА_13 насильства - заходів фізичного впливу та болісних дій у виді ударів кулаками обох рук з метою самоствердження та підтримки свого авторитету в очах ОСОБА_8 та іншої невстановленої досудовим розслідуванням особи.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у приміщенні залізничного вокзалу імені Тараса Шевченка філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», розташованого за адресою: вул. Я. Водяного 7, м. Сміла Черкаської області біля входу до кімнати поліції, ОСОБА_11 , в присутності ОСОБА_8 та іншої невстановленої досудовим розслідуванням особи, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, порушуючи вимоги ст. 29, 42, 43, 44 Закону України «Про національну поліцію», достовірно знаючи про відсутність правових підстав для здійснення заходів, що обмежують права та свободи потерпілого, явно перевищуючи владу, безпідставно, без заздалегідь вголос зробленого попередження застосував до потерпілого, який жодним чином опору працівникам поліції не чинив та будь-яких незаконних дій не вчиняв, поліцейські заходи примусу, які у цьому випадку явно не були необхідними, пропорційними та ефективними, а саме: наніс ОСОБА_12 не менше ніж по 5 ударів кулаками обох рук в область ребер зліва та справа, не менше ніж по 5 ударів в область нирок зліва та справа та не менше 5 ударів в область печінки, ігноруючи прохання ОСОБА_12 надати йому можливість справити природні потреби, чим завдав потерпілому сильного фізичного болю та страждань.
Потерпілий ОСОБА_12 вказав ОСОБА_11 на незаконність його дій та неминучу відповідальність за них.
На це ОСОБА_11 , в присутності ОСОБА_8 та іншої невстановленої досудовим розслідуванням особи, штовхнув потерпілого рукою в потилицю до стіни кімнати поліції, після чого обома руками взяв його ззаду за голову та здійснив не менше трьох ударів лівою частиною голови потерпілого об стіну, чим завдав потерпілому сильного фізичного болю та страждань.
Після цього, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_11 завів ОСОБА_12 до кімнати поліції, де потерпілий сів на лавці праворуч від входу біля свідка ОСОБА_14 , а сам попрямував до столу, розміщеного навпроти входу до кімнати та сів за нього, поклавши на стіл праворуч від себе спеціальний засіб - гумовий кийок.
У подальшому, ОСОБА_11 почав з`ясовувати у ОСОБА_14 та ОСОБА_12 підстави їх перебування у приміщенні залізничного вокзалу.
У ході розмови з ОСОБА_14 та ОСОБА_12 о 01 год 57 хв 08.08.2020, ОСОБА_11 , в присутності ОСОБА_8 , почувши від останнього вислів нецензурного та критичного характеру щодо даремності дій ОСОБА_11 , застосував спеціальний засіб - гумовий кийок, а саме, вдарив ним один раз по столу.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, у ході розмови з ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , почувши від останнього неодноразові прохання надати йому можливість справити природні потреби та на наявність у нього особистого адвоката і залучення його для представництва інтересів ОСОБА_12 у правовідносинах з поліцією, ОСОБА_11 , в присутності ОСОБА_8 , о 02 год 01 хв 08.08.2020, перебуваючи у приміщенні указаної вище кімнати, наніс ОСОБА_12 один удар кулаком лівої руки в живіт та два удари кулаком правої руки в ліву частину тулуба, ігноруючи прохання ОСОБА_12 надати йому можливість справити природні потреби, чим завдав потерпілому сильного фізичного болю та страждань, запитав у потерпілого, чи потрібен йому тепер адвокат та, отримавши від нього негативну відповідь, відійшов від потерпілого та підійшов до ОСОБА_8 та почав з ним спілкуватися.
Однак, почувши чергові прохання ОСОБА_12 надати йому можливість справити природні потреби, прохання повернути документи для продовження поїздки та негативну відповідь на пропозицію сфотографуватися, ОСОБА_11 , в присутності ОСОБА_8 , почергово наніс потерпілому один удар кулаком правої руки в лівий бік тулуба, один удар долонею правої руки по потилиці, два удари кулаком лівої руки в правий бік тулуба, після чого до указаної кімнати зайшла невстановлена досудовим розслідування особа, і ОСОБА_11 припинив свої протиправні дії та у подальшому надав потерпілому можливість сходити справити природні потреби.
За вказаних обставин ОСОБА_11 , в присутності ОСОБА_8 , вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 365 КК України, а саме: перевищення влади, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, і супроводжувалися насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування, яке карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
Таким чином ОСОБА_8 , будучи безпосереднім очевидцем вказаних неправомірних дій - тяжкого злочину, вчиненого поліцейським сектору реагування патрульної поліції № 1 Смілянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_11 відносно потерпілого ОСОБА_12 у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , жодним чином не відреагував і не вжив всіх можливих заходів щодо припинення вчинення такого злочину, та у подальшому з 08.08.2020 до 13.11.2020 про вказаний злочин нікого не повідомив, хоча був зобов`язаний негайно та обов`язково доповісти безпосередньому керівництву чи компетентні правоохоронні органи.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням суд прийшов до висновку, що доказами, які були предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції, не доведено наявність в діянні останнього об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України. Зокрема, зазначено, що така об`єктивна сторона полягає лише в активній поведінці – діях, які завжди пов`язані з якими – небудь фізичними зусиллями, спрямованими на приховування кримінального правопорушення. Разом з цим ОСОБА_8 інкриміновано не вжиття всіх можливих заходів щодо припинення вчинення тяжкого злочину та не повідомлення про його вчинення, тобто фактично – недонесення про кримінальне правопорушення, що є бездіяльністю та не утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09.05.2025 через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним та засудити за ч. 1 ст. 396 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі. 
На думку прокурора, суд, в порушення п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, виправдовуючи ОСОБА_8 , не зазначив мотиви, з яких відкинув докази сторони обвинувачення та прийшов до помилкового переконання про те, що такі докази не свідчать про наявність в діях обвинуваченого об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України.
Зокрема, у вироку міститься посилання на показання потерпілого ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , однак таким показанням не надано оцінки, та не зазначено, чому вони не прийняті судом до уваги.
Наголошує, що свідок ОСОБА_11 вказував про присутність ОСОБА_8 в кімнаті поліції, де наносились тілесні ушкодження потерпілому, що вказує на обізнаність обвинуваченого про вчинення кримінального правопорушення його колегою ОСОБА_11 .
Крім того судом не надано оцінки протоколу про результати проведення НСРД у вигляді аудіо, -відеоконтролю особи від 07.10.2020 та протоколу огляду речей і документів від 12.11.2020, а саме огляду відеозапису події, яка відбулась 08.08.2020, який також безпосередньо був досліджений і під час судового розгляду. Незважаючи на те, що зафіксовані таким відеозаписом обставини не заперечувалися обвинуваченим ОСОБА_8 , судом безпідставно його не прийнято до уваги.
Узагальнюючи викладене стверджує, що судом не виконано вимоги ст. 94, 374 КПК України щодо оцінки доказів сторони обвинувачення, роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму ВСУ № 5 від 29.06.1990 та не враховано усталену практику ВС щодо надання належного аналізу обставинам кримінального провадження та оцінки доказів за критеріями ст. 94 КПК України, що також призвело до недотримання положень ч. 6 ст. 22 КПК України щодо об`єктивності і неупередженості судового розгляду та створення необхідних умов для реалізації сторонами процесуальних прав.
Крім того прокурор просить під час апеляційного розгляду повторно допитати ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також дослідити письмові докази, перелік яких наведений у прохальній частині апеляційної скарги.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_9 подані заперечення, які зводяться до законності, обгрунтованості, вмотивованості вироку суду першої інстанції і безпідставності апеляційних вимог сторони обвинувачення. 

Під час апеляційного розгляду 23.03.2026 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання захисника ОСОБА_9 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 396 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали заявлене клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності і просили його задовольнити.
Частиною 4 ст. 286 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
З урахуванням того, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, а в силу ст. 49 КК України звільнення від кримінальної відповідальності можливе лише щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення і надала згоду на таке звільнення від кримінальної відповідальності, колегія суддів першочергово вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу начальника відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_10 в частині доводів щодо незаконності ухвалення виправдувального вироку та наявності у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, а у подальшому перейти до вирішення відповідного клопотання сторони захисту.
Приходячи до такого висновку колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 07.06.2022 (справа № 527/2106/18, провадження № 51-1005км22) про те, що суд апеляційної інстанції першочергово повинен розглянути апеляційну скаргу в частині доводів щодо незаконності ухвалення виправдувального вироку та наявність у діях особи складу кримінального правопорушення. У разі висновку суду апеляційної інстанції про безпідставне виправдування особи та необхідність кваліфікації її дій за відповідною статтею КК України, ухвалити рішення про задоволення апеляційної скарги в цій частині та розглянути клопотання про звільнення за вказаною статтею від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. У випадку, коли апеляційний суд дійде висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, то у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності слід відмовити.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з наведених у ній доводів, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника – адвоката ОСОБА_9 про законність, обгрунтованість рішення суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційної скарги, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження в заявлених прокурором і задоволених судом межах, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора належить до часткового задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Для ухвалення судового рішення у відповідності до норм ст. 370 КПК України на суд покладено обов`язок мотивувати його, що спонукає для проведення судового розгляду таким чином, щоб обгрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати позицію, переконливо довести, чому одні докази покладені в основу вироку, а інші – відкинуті або не враховані. Це можливо зробити лише за умови, коли у судовому провадженні докази ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для ухвалення процесуального рішення. У виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на яких грунтувалося обвинувачення. 
Згідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викладати у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Вказаних вимог процесуального закону судом першої інстанції не дотримано та ухвалено вирок, який підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Визнаючи ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, суд, в порушення вимог ст. 94 КПК України, не надав належного аналізу та оцінки доказам сторони обвинувачення, а висновок про відсутність в діях обвинуваченого об`єктивної сторони кримінального правопорушення, побудував на нез`ясованих належним чином фактичних обставинах кримінального провадження.
Судом наведено у вироку показання надані під час судового слідства потерпілим ОСОБА_12 , свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , однак не надано їм оцінку і не зазначено, чому вони не доводять пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення. Судом не враховано, що наведені особи чітко вказували про присутність ОСОБА_8 в кімнаті поліції, де наносились тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , що беззаперечно вказує на обізнаність обвинуваченого щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_11 .
Також судом не надано оцінку протоколу про результати проведення НСРД у вигляді аудіо, - відеоконтролю особи від 07.10.2020 та протоколу огляду речей і документів від 12.11.2020, а саме огляду відеозапису події, яка відбулась 08.08.2020 за участі свідка ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_12 та у присутності обвинуваченого ОСОБА_8 .
Тобто, без надання належної оцінки наведеним доказам та без зазначення, чому він їх не приймає до уваги, суд прийшов до передчасних висновків про відсутність в діях обвинуваченого складу інкримінованого кримінального правопорушення. 
Відтак, судом не дотримано вимог ст. 94 КПК України щодо оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 396 КК України, є обгрунтованими. 
Відповідно до ст. 44 КК України, ч. 1 ст. 285 КПК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України, здійснюється виключно судом.
За ч. 3 ст. 285 КПК України, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.
Системний аналіз наведених норм закону вказує, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження – досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.
Положеннями ст. 49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання. 
З огляду на наведене, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК України); не вчинення протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості. Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.
З урахуванням установлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 396 КК України, що виразилось у заздалегідь необіцяному приховуванні тяжкого злочину. За встановлених фактичних обставин, кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинене у період з 08.08 до 13.11.2020.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад два роки і до п`яти років і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.
Санкція ч. 1 ст. 396 КК України передбачає відповідальність у виді арешту на строк до трьох місяців або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на той самий строк. 
З огляду на положення ч. 4 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 396 КК України, є нетяжким злочином, тобто діянням, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Початком перебігу строку давності в даному кримінальному провадженні є день, коли ОСОБА_8 закінчено вчинення триваючого кримінального правопорушення, в даному випадку – 13.11.2020. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з моменту вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України і на момент заявлення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, минуло більше п`яти років, тому строки для притягнення обвинуваченого ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності закінчилися. 
Відповідно до ч. 2 ст 49 КК України перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
Враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про ухилення ОСОБА_8 від досудового розслідування або суду, або вчинення ним нового кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч. 2 та ч. 3 ст. 49 КК України про зупинення чи переривання перебігу давності. 
Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Однак, обвинувачений ОСОБА_8 підтримав заявлене захисником клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності та наполягав на закритті провадження з відповідних підстав. 
З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та впевнившись у її добровільності, відповідності обставинам провадження і усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд вважає, що клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження підлягає до задоволення, як обґрунтоване.
Пункт 1 частини 2 статті 284 КПК вказує на те, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
З огляду на те, що судом апеляційної інстанції встановлено незаконність ухвалення 09.05.2025 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 , він підлягає скасуванню з подальшим звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 396 КК України та закриттям кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
У зв`язку із скасуванням судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції, долю речових доказів належить вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Цивільний позов не заявлено, а процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. 404, п. 5 ч. 1 ст. 407, ст. 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати.
Клопотання захисника ОСОБА_9 підтримане ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_8 , задовольнити.
Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 396 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.
На підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 .
Речові докази залишити при матеріалах кримінального провадження.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді