ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/3449/25 пров. № А/857/1523/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області,
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року (суддя – Тимощук О.Л., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного рішення – не зазначена),
в адміністративній справі №300/3449/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив: 

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі – відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №091630022488 від 24.12.2024 про відмову в призначенні позивачу пенсії на заміну рішення про призначення пенсії від 04.12.2024; 2) зобов`язати відповідача зарахувати позивачу, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 12.01.1982 до загального страхового стажу періоду роботи з 18.04.1991 по 17.12.1997 у Товаристві “Благосвіт” та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 28.11.2024.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі.
Третя особа подала письмові пояснення, у яких також висловила свої заперечення проти задоволення позовних вимог.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №091630022488 від 24.12.2024 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 на заміну рішення про призначення пенсії від 04.12.2024. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 , згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 12.01.1982 до загального страхового стажу період роботи з 18.04.1991 по 17.12.1997 у Товаристві “Благосвіт” та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 28.11.2024. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору, що становить 1211 гривень 20 копійок.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-V, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Звертає увагу апелянт на те, що з наданих позивачем документів видно, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 13 років 05 місяців 25 днів, якого не достатньо для призначення пенсії за віком. До загального страхового стажу не враховано період роботи з 18.04.1991 по 17.12.1997 згідно трудової книжки від 12.01.1982р. НОМЕР_2 , оскільки запис завірено печаткою УРСР. На підставі чого, відповідачем прийнято рішення №091630022488 від 24.12.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Отже, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить ухвалити нове рішення суду, яким скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 по справі № 300/3449/25, а позовні вимоги залишити без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
28.11.2024 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до органу пенсійного фонду зі заявою про призначення йому пенсії за віком (а.с.98, 119), за результатами розгляду якої, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення №091630022488 від 04.12.2024 про призначення пенсії за віком з 28.11.2024, з урахуванням страхового стажу 20 років 1 місяць 25 днів (а.с.78).
За результатами повторної перевірки, за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення №091630022488 від 24.12.2024 про відмову у призначенні пенсії на заміну рішення про призначення пенсії від 04.12.2024, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с.80, 111). Так, у вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 13 років 05 місяці 25 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12.01.1982 з 18.04.1991 по 17.12.1997, оскільки запис завірено печаткою УРСР.
Також встановлено, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, в якій просив зарахувати період роботи з 18.04.1991 по 17.12.1997 у Товаристві “Благосвіт” оскільки ним долучені усі наявні та підтверджувальні документи (а.с.81). Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 26.03.2025 повідомило позивача про те, що йому вказаний період зарахований неправомірно оскільки, запис про звільнення засвідчений печаткою УРСР (а.с.82, 83).
Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду із даним позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної Хартії та ч.1 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон №1788-ХІІ), від 09.07.2003 №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058-IV).
Так, частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Умови призначення пенсії за віком, зокрема вік та необхідний страховий стаж передбачено статтею 26 Закону №1058-IV. Так, вказаною статтею передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.
Колегія суддів зауважує, що спірним у розглядуваних правовідносинах є кількість здобутого позивачем страхового стажу.
Статтею 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
З урахуванням статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема, довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці про роботу особи на підприємстві.
Так, з матеріалів справи видно, що позивач, після набутого віку 65 років, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої, долучив, зокрема, трудову книжку на підтвердження періодів трудової діяльності.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №091630022488 від 24.12.2024 на зміну рішення про призначення пенсії від 04.12.2024, відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не менше 15 - ти років. Одночасно підтвердивши наявність у ОСОБА_1 стажу 13 років 05 місяців 25 днів (Форма ПС-право).
При прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем не взято до уваги записи трудової книжки позивача за період роботи у Товаристві “Блогосвіт” з 18.04.1991 по 17.12.1997, оскільки, запис про звільнення засвідчений печаткою УРСР.
З цього приводу судом першої інстанції вірно враховано, що з 29.07.1993 діє Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58 (надалі по тексту також – Інструкція №58).
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (пункт 1.1 Інструкції №58).
Згідно пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 за №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Заповнення трудової книжки згідно вимог пункту 2.2. Інструкції №58 вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.
Відповідно до пункту 2.4. Інструкції №58 (в редакцій чинній на час внесення запису щодо спірного періоду роботи позивача) всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1. Інструкції №58).
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Судом першої інстанції вірно встановлено та взято до уваги те, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.01.1982, яка надавалася відповідачу для розгляду питання про призначення пенсії за віком, позивач 18.04.1991 прийнятий на роботу у Товариство “Благосвіт” на посаду голови товариства згідно з наказом №1к від 18.04.1991 (запис №19).
Згідно запису №20 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.01.1982, позивач звільнений з посади 17.12.1997, у зв`язку із скасуванням державної реєстрації Товариства “Благосвіт” на підставі Розпорядження №511 від 17.12.1997. Запис №20 про звільнення позивача з роботи додатково засвідчений печаткою МП "Благосвіт", на якій наявні відомості про ідентифікуючі дані суб`єкта господарської діяльності, зокрема, "Виконавчий комітет Галицької районної ради УРСР" (а.с.19).
При цьому, записи у трудовій книжці про період роботи ОСОБА_1 з 18.04.1991 по 17.12.1997 є чіткими та без виправлень. 
Отже, трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж у період з 18.04.1991 по 17.12.1997, зокрема: - записи про конкретний календарного період із найменуванням посади (ідентифікацією робочого місця/посади) на підприємстві; - посилання на накази адміністрації підприємства, на підставі яких зроблені записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи; - запис адміністрації засвідчено підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства.
Судом першої інстанції вірно зауважено, що та обставина, що підприємство Товариство "Благосвіт" не змінило свою печатку новим взірцем після розпаду в 1991 році СРСР, не робить документи, що засвідчувалися такою печаткою, недійсними.
Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу УРСР, правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації.
Надалі, положення Закону України "Про підприємство" від 07.02.1991 за №698-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України "Про Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України" від 14.07.1993 за №538, постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 за №118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, не містили в собі приписів про автоматичне припинення діяльності суб`єктів господарської діяльності, які були зареєстровані за нормативно-правовими актами СРСР, чи його союзних республік, що входили до 1991 року до складу такого Союзу.
Положення Постанови президії Верховної Ради України від 11.05.1992 "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" №2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 за №643, не містили вказівок про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни.
З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про його трудовий стаж у період з 18.04.1991 по 17.12.1997 у Товаристві “Благосвіт”.
Оскільки відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 18.04.1991 по 17.12.1997 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 12.01.1982, тому рішення відповідача №091630022488 від 24.12.2024 є протиправним, а позовні вимоги - обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року в адміністративній справі № 300/3449/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя | | В. В. Гуляк
судді | | Н. В. Ільчишин
| | З. М. Матковська