ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 336/6067/23 
провадження № 51-1832км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 05 грудня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2026 року щодо 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2025 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК та призначенопокарання у виді позбавлення волі строком 6 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання - з 11 по 15 травня 2023 року з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання.
До набрання вироком законної сили залишено запобіжний захід у виді застави.
Відповідно до вироку, ОСОБА_7 засуджено за самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, за таких обставин.
Так, молодший сержант ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, всупереч вимог статей 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині, 06 грудня 2022 року умисно самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ, яке розташоване в АДРЕСА_3 (точне місцезнаходження не розголошується з міркувань безпеки, проте воно відоме ОСОБА_7 ), свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 НГУ до 09 березня 2023 року не вживав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами військової частини.
В подальшому, 09 березня 2023 року молодший сержант ОСОБА_7 прибув до Територіального управління Держаного бюро розслідувань.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 08 квітня 2026 року залишив без змін вирок районного суду, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У поданій касаційній скарзі, яка є ідентичною апеляційній скарзі сторони захисту, адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а провадження щодо його підзахисного закрити.
В обґрунтування своєї позиції стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно кваліфікували дії ОСОБА_7 , адже в нього відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого злочину.
Так, на думку захисника, не встановлено місця проходження служби, тобто місця яке ОСОБА_7 самовільно залишив, адже останній з серпня 2022 року проживав на орендованій квартирі за усним наказом командування, а тому він уважає, що ця орендована квартира і є для нього місцем служби, тобто місцем, де він повинен перебувати за наказом (розпорядженням) командира. Саме там ОСОБА_7 і перебував до 09 березня 2023 року, коли він добровільно з`явився до слідчого ДБР.
Крім того додає, що матеріалами кримінального провадження не підтверджено, що його підзахисний станом на 06 грудня 2022 року не перебував у відпустці, на лікарняному, у відрядженні, тощо, звідки повинен був би прибути вчасно 06 грудня 2022 року до конкретно визначеного місця служби. Також звертає увагу, що ОСОБА_7 станом на 06 грудня 2022 року вже був відсутній на службі, а тому не міг залишити місце служби саме цього дня.
До того ж зазначає, що ОСОБА_7 повідомив своїм безпосереднім командирам адресу свого проживання та постійно перебував на зв`язку, спілкування особового складу з командирами здійснювалось шляхом надсилання повідомлень в месенджері «Телеграм».
Пояснює, що ОСОБА_7 , перебуваючи увесь цей час на орендованій квартирі, займався переведенням до іншого підрозділу, з цією метою звертався до командира ОСОБА_8 для отримання копії військового квитка, і від цієї особи він дізнався про те, що нібито самовільно залишив частину. Після цього ОСОБА_7 намагався вирішити питання з приводу самовільного залишення частини.
Вважає, що оскільки свідок ОСОБА_9 не був допитаний на стадії досудового розслідування, і його показання не було включено до доказів сторони обвинувачення та не було їх відкрито стороні захисту, тому показання цього свідка, надані в судовому засіданні, є недопустимими доказами. Також ставить під сумнів показання цього свідка, оскільки саме з ОСОБА_9 в обвинуваченого був конфлікт.
Таким чином, на підставі зазначеного вище, захисник зазначає, що на всі ці порушення зверталась увага апеляційного суду, однак цей суд формально розглянув скаргу сторони захисту, тому вважає, що вирок районного суду та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК), в зв`язку з чим їх необхідно скасувати.
Позиції інших учасників судового провадження
Від прокурора Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону надійшли письмові заперечення, у яких він, обґрунтовуючи свою позицію, стверджує про безпідставність доводів касаційної скарги сторони захисту та просить залишити без змін вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, прокурор ОСОБА_5 заперечив проти її задоволення, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скаргах. Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 фактично заперечує повноту судового розгляду та ставить під сумнів правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень Суду законом не віднесено.
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, покликається у своїй скарзі касатор, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Крім того, варто зауважити, що у касаційній скарзі сторони захисту не порушується питання про недопустимість письмових доказів з огляду на ст. 87 КПК, а йдеться про їх неправильну оцінку, недостовірність та недостатність для висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
Разом із тим під час перегляду оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, належним чином вмотивовано дослідженими під час судового розгляду доказами (показаннями обвинуваченого, свідків, письмовими доказам у справі, детально відображеним у вироку), які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Колегія суддів уважає надану оцінку доказам судами попередніх інстанцій правильною. 
Верховний Суд відхиляє аргументи сторони захисту щодо недоведення належними й допустимими доказами наявності у діях ОСОБА_7 ознак інкримінованого злочину, з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 засуджено за ч. 5 ст. 407 КК, тобто за самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.
Так, під самовільним залишенням місця служби військовослужбовцем слід розуміти те, що військовослужбовець в будь-який час залишає територію військової частини або місце служби, не одержавши дозволу відповідного начальника. Під військовою частиною слід розуміти територію у межах казарменого, табірного, похідного чи бойового розташування частини. Місцем служби військовослужбовця, як правило, є військова частина, в якій він проходить службу, і тому поняття військової частини і місця служби звичайно збігаються. Якщо вони не збігаються, то під місцем служби слід розуміти всяке інше місце, де військовослужбовець повинен протягом деякого часу виконувати військові обов`язки або перебувати відповідно до наказу або дозволу командира (начальника).
За версією сторони захисту, в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого злочину, адже письмового наказу чи розпорядження командування військової частини (далі - в/ч) щодо розквартирування військовослужбовців в матеріалах справи немає, а тому не зрозуміло, яким чином ОСОБА_7 міг залишити в/ч, оскільки фактично не перебував на її території, бо після обстрілів на території в/ч неможливо було проживати, однак районний суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, спростував цю версію сукупністю доказів, досліджених безпосередньо, зокрема: - показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (які підтвердили факт проживання особового складу по квартирах після руйнування місця постійної дислокації та зазначили, що це стосувалось лише щодо побутового розміщення військовослужбовців, а не зміни місця служби чи звільнення від обов`язку виконувати накази командирів та прибувати за викликом); - даними наказів про зарахування ОСОБА_7 до списків особового складу в/ч, про призначення на посаду, про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового розташування підрозділу ОСОБА_7 , висновків матеріалів службового розслідування, службових характеристик, скріншотів переписок ОСОБА_7 з керівництвом, та іншими доказами, детально відображеними у вироку.
Зокрема з матеріалів провадження слідує, що відповідно до наказу командира в/ч № НОМЕР_2 від 24 грудня 2022 року про результати службового розслідування та висновку матеріалів службового розслідування від 18 грудня 2022 року, встановлено, що 06 грудня 2022 року мало місце самовільне залишення ОСОБА_7 тимчасового розташування підрозділу, а його дії були кваліфіковані як порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пов`язані із самовільним залишенням військової частини або місця служби під час воєнного стану.
Крім того, повідомлення командування в/ч до спеціалізованої прокуратури підтверджує, що 06 грудня 2022 о 08:00 ОСОБА_7 не з`явився без поважних причин на службу, на телефонні дзвінки не відповідав, а місце його перебування було невідомим.
Ці обставини також узгоджуються і з даними медичної характеристики, відповідно до якої саме з 06 грудня 2022 року ОСОБА_7 отримав статус такого, що самовільно залишив військову частину.
Додатково вказане підтверджується витягом із наказу командира в/ч від 07 грудня 2022 року № 290мтд, згідно з яким ОСОБА_7 було виключено з усіх видів забезпечення як військовослужбовця, який в умовах воєнного стану самовільно залишив місце розташування частини та з 06 грудня 2022 року до військової частини не прибув.
Отже, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили загальний порядок несення служби в частині, обізнаність особового складу про місце дислокації і обов`язок прибувати за викликом навіть у разі проживання поза територією частини; свідок ОСОБА_8 підтвердив, що ОСОБА_7 після одужання не з`явився до частини, на телефонні дзвінки не відповідав, а особовий склад, який проживав по квартирах, усе одно підлягав щоденному контролю і перевірці; письмовими документами зафіксовано дату початку СЗЧ, результати службового розслідування та офіційний статус ОСОБА_7 як такого, що з 06 грудня 2022 року самовільно залишив місце служби.
З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи захисника, що стороною обвинувачення достеменно не доведено дату вчинення злочину.
Районний суд, з урахуванням зазначених вище доказів у їх сукупності, виснував, що дійсно у зв`язку із масованим обстрілом в/ч, всі військовослужбовці були розквартировані, однак таке розміщення особового складу не звільняло військовослужбовців від виконання їхніх військових обов`язків, зокрема і ОСОБА_7 , який достовірно знав, що проживаючи у квартирі, а не безпосередньо на території в/ч, він все одно продовжує проходити військову службу і таке проживання не звільняє його від виконання ним військових обов`язків, в тому числі в з`являтися на службу, що підтверджується також і його показаннями.
Водночас суди попередніх інстанцій врахували і те, що несення служби ОСОБА_7 проходило в умовах воєнного стану та після ракетного ураження в/ч, тому значна частина наказів і вказівок командування доводилась військовослужбовцям в усній формі або через месенджери, що підтвердили свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а також і сам обвинувачений під час допитів, а тому доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не отримував жодного наказу чи розпорядження про необхідність з`явитися на службу 06 грудня 2022 року спростовуються.
Тому, на думку Суду, сам по собі факт відсутності письмового індивідуального наказу ОСОБА_7 про те, що саме 06 грудня 2022 року йому необхідно з`явитися на службу не спростовує його обов`язку перебувати у розпорядженні командування та прибувати для виконання завдань.
Аргументи сторони захисту про відсутність суб`єктивної сторони в діях ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, достовірно знав свої обов`язки, мав реальну можливість їх виконувати, однак без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, жодних заходів для з`явлення до місця служби до 09 березня 2023 року не вживав, не звертався до правоохоронних чи інших державних органів, хоча об`єктивно міг це зробити.
Крім того, свідок ОСОБА_9 під час допиту пояснив, що ОСОБА_7 раніше неодноразово не з`являвся на службу, однак тоді виходив на зв`язок, пояснював причини і командування йшло йому назустріч, тоді як востаннє він нікого не попередив і декілька днів не виходив на зв`язок, у зв`язку з чим і був поданий як такий, що самовільно залишив місце служби. 
За таких обставин, колегія суддів уважає правильною позицію районного суду, що саме така зміна поведінки ОСОБА_7 розцінена як прояв прямого умислу на тимчасове ухилення від проходження служби.
Також Суд критично оцінює доводи сторони захисту про те, що районний суд не міг приймати як доказ показання свідка ОСОБА_9 ( хоча допитаний у суді першої інстанції ОСОБА_9 ), оскільки його не допитували під час досудового розслідування та суперечить вимогам ст. 290 КПК, з огляду на те, що під час розгляду цього кримінального провадження у відкритому судовому засіданні, за клопотанням сторони обвинувачення, в порядку ст. 352 цього Кодексу, ОСОБА_9 був допитаний, як свідок. Під час допиту останнього, суд надав можливість сторонам кримінального провадження у повній мірі без обмежень реалізувати своє право на допит вказаного свідка і ставити йому необхідні запитання, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 16 червня 2025 року. Необхідність допиту вказаного свідка виникла саме під час судового розгляду, а тому порушень ст. 290 КПК щодо невідкриття стороні захисту даних доказів не допущено і підстав для визнання їх недопустимими немає. Показання вказаного свідка відповідають вимогам статей 95-97 КПК, процесуальних порушень під час їх збирання, дослідження та оцінки, які б могли свідчити про їх недопустимість чи неналежність, суд не вбачає і погоджується з судами попередніх інстанцій. 
Що стосується доводів захисника про те, що ОСОБА_9 застосовував фізичне насильство щодо ОСОБА_7 , а тому показання цього свідка суд не повинен був брати до уваги, колегія суддів оцінює критично, адже вказане не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, свідок ОСОБА_8 вказував, що рапорт ОСОБА_7 з приводу конфлікту був неофіційним, складеним із порушеннями, тому не набув статусу офіційного документа і не був направлений для реагування. Крім того, з показань самого ОСОБА_7 убачається, що він до відповідних органів щодо перевищення повноважень командиром ОСОБА_9 не звертався, службового розслідування не проводилось. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з судом апеляційної інстанції про те, що навіть наявність певного побутового чи дисциплінарного конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , не створював для ОСОБА_7 жодного права самостійно припинити проходження військової служби, не виходити на зв`язок із командуванням та не вживати жодних правових дій для захисту своїх інтересів. Саме тому суди обґрунтовано не визнали конфлікт поважною причиною тривалого невиконання обов`язків військової служби ОСОБА_7 . 
Також Суд уважає сумнівними твердження захисника про те, що ОСОБА_7 постійно перебував на зв`язку, а тому не мав умислу на ухилення від військової служби, адже як слідує з показань самого засудженого, він зазначив, що після написання ним рапорту від 09 листопада 2022 року, він перебував постійно вдома та жодної роботи не виконував, а після того як 17 грудня 2022 року дізнався про перебування в статусі СЗЧ до відділу поліції, до військової частини (у якій проходив службу), до органів ДБР не звертався. Крім того, як повідомив сам ОСОБА_7 у суді під час допиту, він не оскаржував наказу про СЗЧ, не виконував військових обов`язків, не вчиняв реальних дій на повернення до місця проходження служби.
Отже, на підставі зазначеного вище в сукупності, колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій що дії ОСОБА_7 кваліфіковано правильно за ч. 5 ст. 407 КК, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_6 , доводи якого є аналогічними його касаційній скарзі, ретельно перевірив зазначені в ній аргументи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості доводів сторони захисту.
Суд уважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження захисника про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставним.
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та матеріали кримінального провадження, Верховний Суд погоджується з наведеними місцевим та апеляційним судами висновками на спростування наведених вище доводів, уважає їх обґрунтованими та мотивованими.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 05 грудня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3