Справа №949/1269/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Отупор К.М.,
за участю секретаря судового засідання Катюхи К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "ТАЙГЕР ФІНАНС" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ТАЙГЕР-ФІНАНС» звернувся до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ТАЙГЕР-ФІНАНС» та Відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір про споживчий кредит № 12630468. Відповідно до умов вказаного договору, Позивач надав Відповідачу грошові кошти у розмірі 6 400,00 гривень. Відповідач зобов`язалася повернути отриманий кредит, а також сплатити проценти за користування ним та комісію відповідно до Графіку платежів. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши кошти на банківську картку Відповідача. Договір було укладено в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який був надісланий на номер телефону Відповідача. 
Позивач зазначає, що Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала. Станом на день розрахунку загальна сума заборгованості становить 31 994,88 гривень. Вказана сума складається з: простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 400,00 гривень; простроченої заборгованості за процентами у розмірі 21 434,88 гривень; простроченої заборгованості за комісією за видачу кредиту у розмірі 960,00 гривень; простроченої заборгованості за штрафами у розмірі 3 200,00 гривень. Позивач просить суд стягнути з Відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2 662,40 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 гривень. Представництво інтересів Позивача здійснює адвокат Усенко Михайло Ігорович з Адвокатського об`єднання «АПОЛОГЕТ», що підтверджується договором про надання правової допомоги № 0207 від 02 липня 2025 року та ордером серії ВС № 1412829 від 04 листопада 2025 року. 
Відповідач, через підсистему «Електронний суд», подала клопотання про надання копії позовної заяви та доданих до неї документів, а також клопотання про поновлення строку на подання відзиву, мотивуючи це тим, що разом з ухвалою про відкриття провадження їй не було надано копії позовної заяви.  Ухвалою суду від 17 серпня 2026 року, клопотання відповідача про встановлення строку для подання відзиву задоволено та поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Тайгер-Фінанс», а поданий 28.07.2026 року відповідачем відзив та долучено до матеріалів справи. 
У поданому відзиві на позовну заяву Відповідач ОСОБА_1 підтвердила факт укладення кредитного договору № 12630468 від 12 квітня 2025 року та факт отримання кредитних коштів у розмірі 6 400,00 гривень. Водночас, Відповідач не визнала розмір заявленої до стягнення заборгованості в сумі 31 994,88 гривень, вважаючи його необґрунтованим. Відповідач вказала, що заявлена сума майже у п`ять разів перевищує суму фактично отриманих коштів, та просила суд детально перевірити правильність нарахування процентів, залишку основної суми боргу та інших платежів на відповідність вимогам законодавства. Щодо штрафних санкцій у розмірі 3 200,00 гривень, Відповідач зазначила, що їх розмір є значним і неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання, та просила застосувати положення статті 551 Цивільного кодексу України для зменшення їх розміру. Також Відповідач заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 гривень, вказавши, що ця справа є типовим спором щодо стягнення заборгованості, а тому витрати є неспівмірними зі складністю справи. Додатково Відповідач просила врахувати її майновий стан та відсутність офіційних доходів на території України. 
У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідачка про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
12 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ТАЙГЕР-ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 12630468. Договір був укладений в електронній формі на вебсайті Кредитодавця https://ewacash.com.ua. Сторони погодили, що договір підписується шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Відповідачу було надіслано одноразовий ідентифікатор «15y4IwV3» на номер телефону НОМЕР_1 , який було застосовано для акцептування оферти. 
Згідно з пунктом 1.2 Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 6 400,00 гривень. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що кредит надається на загальний строк 360 днів з 12 квітня 2025 року. 
Відповідно до пункту 1.5.2 Договору, Кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 15 відсотків від суми кредиту, що складає 960,00 гривень. 
Згідно з пунктом 2.2.3 Договору, стандартна (базова) процента ставка становить 0,96 відсотка за один день користування кредитом.
Відповідно до умов пропозиції про укладення кредитного договору, електронний кредитний договір укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з умовами договору кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти й комісію. 
За змістом статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній формі.
Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частина друга статті 639 Цивільного кодексу України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання договору є належним підтвердженням направлення повідомлення про прийняття в повному обсязі умов договору.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно частин 1 та 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію(оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").
У статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію").
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 сформувала правовий висновок, згідно з яким підписання кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора є належним способом укладення правочину в електронній формі, який прирівнюється до власноручного підпису особи.
З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. 
З матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансового кредиту був укладений в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що свідчить про належну ідентифікацію відповідача та його волевиявлення на укладення договору.
Факт виконання Позивачем своїх зобов`язань з перерахування суми кредиту в розмірі 6 400,00 гривень на банківську картку Відповідача № НОМЕР_2 підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» № 305139-1589062946-20042026 від 20 квітня 2026 року, згідно з якою транзакція на суму 6 400,00 гривень від 12 квітня 2025 року має статус «Виконано». 
Оскільки Відповідач вчинила необхідні дії для укладення договору, ввівши одноразовий пароль «15y4IwV3», та фактично отримала на свій рахунок і використала кредитні кошти у розмірі 6 400,00 гривень, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що Договір № 12630468 від 12 квітня 2025 року є укладеним та дійсним.
Крім того, факт отримання кредитних коштів визнаний самою Відповідачкою у поданому нею відзиві. 
Доказів повернення відповідачкою основної суми кредиту матеріали справи не містять.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов Кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів, утворилася заборгованість. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1ст. 1048 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.
Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим Позивачем, станом на 06 квітня 2026 року загальна заборгованість Відповідача становить 31 994,88 гривень, що складається з: 6 400,00 гривень - тіло кредиту; 21 434,88 гривень - проценти за користування кредитом; 960,00 гривень - комісія за надання кредиту; 3 200,00 гривень - нараховані штрафи. 
22 травня 2026 року Позивач направив на адресу Відповідача претензію вих. № 1885/24343854 з вимогою добровільно погасити наявну заборгованість, проте на зазначені вимоги Відповідач не зреагувала.
Перевіряючи наданий Позивачем детальний розрахунок заборгованості на предмет відповідності умовам договору та вимогам чинного законодавства, суд встановив наступне. 
Нарахування тіла кредиту у розмірі 6 400,00 гривень та комісії за його надання у розмірі 960,00 гривень здійснено арифметично правильно та у повній відповідності до пунктів 1.2 та 1.5.2 підписаного між сторонами Договору та не спростовується відповідачем. 
Щодо правомірності нарахування процентів у розмірі 21 434,88 гривень, суд зазначає наступне. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 сформульовано правовий висновок, згідно з яким зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів виключно на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. 
Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. 
З матеріалів справи вбачається, що згідно з пунктом 1.3 Договору загальний строк кредитування становить 360 днів з 12 квітня 2025 року і до 07 квітня 2026 року. 
Розрахунок заборгованості, зокрема в частині процентів за користування кредитом, здійснено Позивачем станом на 06 квітня 2026 року, тобто строго в межах погодженого сторонами строку кредитування. Отже, нарахування процентів у сумі 21 434,88 гривень не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, здійснено правомірно.
Відповідач в порушення умов укладеного договору, своєчасно не повернула кредитні кошти та не сплатила відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла зазначена вище заборгованість.
Заперечення Відповідача щодо розміру основної заборгованості, процентів та комісії не підкріплені жодним обґрунтованим контррозрахунком.
Вирішуючи питання щодо розміру відсотків, які підлягають стягненню, суд виходить із необхідності дотримання засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності у споживчих правовідносинах. 
Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
За змістом статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, однак така свобода здійснюється з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.
Суд звертає увагу, що в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
Також відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Позивач просить стягнути 21434,88 гривень відсотків при сумі отриманого кредиту 6400 гривень. Заявлені відсотки більш ніж у три рази перевищують суму самого кредиту, що є явно неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання та фактично становить надмірну компенсацію на користь кредитодавця. 
Ураховуючи розмір отриманого кредиту, погоджений строк користування ним, а також імперативні положення законодавства про захист прав споживачів, суд вважає справедливим, розумним і пропорційним визначити суму відсотків, що підлягає стягненню, у розмірі 10717,44 гривні. У стягненні решти заявленої заборгованості за відсотками слід відмовити.
Разом з тим, щодо позовної вимоги про стягнення штрафу у розмірі 3 200,00 гривень, суд виходить з такого. 
Разом із тим пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено спеціальне регулювання відповідальності позичальника за кредитними та позиковими договорами у період воєнного стану.
Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є чинними.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.
Суд наголошує, що норма вказаного Закону є нормою прямої дії та переважає над умовами цивільно-правового договору, оскільки спрямована на захист майнових інтересів позичальників в умовах воєнного стану. 
Враховуючи, що кредитний договір був укладений 12 квітня 2025 року, а прострочення виконання зобов`язання відбулося в період дії в Україні воєнного стану, нарахування Відповідачу штрафу у розмірі 3 200,00 гривень прямо суперечить імперативним вимогам Пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Зазначені суми штрафу підлягають списанню кредитодавцем і не можуть бути стягнуті в судовому порядку. 
Отже, позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 3 200,00 гривень задоволенню не підлягають. 
Що стосується позовних вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.
Позивач просить стягнути з Відповідача витрати на сплату судового збору у розмірі 2 662,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 гривень. 
Відповідач просила суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовуючи це тим, що справа є типовою та не потребує значних витрат часу з боку представника. 
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 30.09.2020 по справі № 201/14495/16-ц.
У постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження витрат на правову допопогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги №0207 від 02 липня 2027 року, Акт № 1885 наданих послуг від 28 травня 2026 року та Детальний описом до нього, за яким адвокатом Усенком М.І. витрачено 6 годин 30 хвилин на надання послуг (усна консультація - 30 хв., ознайомлення з матеріалами - 2 год., погодження правової позиції - 30 хв., складення позовної заяви - 3 год. 30 хв.). Загальна вартість послуг визначена у сумі 8000 грн.
Суд враховує, що справа є малозначною, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, через що позовні заяви у таких справах є майже типовими та фактично шаблонними, а обсяг наданих доказів є невеликим, участі в судовому засіданні представник позивача не брав, зважаючи на обгрунтоване клопотання Відповідача та керуючись критеріями розумності і співмірності, та з огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає справедливим зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню до 3500 грн. Саме такий розмір витрат суд вважає розумним, співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено на загальну суму 18077,44 гривень, а початково заявлена сума заборгованості - 31 994,88 гривень, відтак, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позову в сумі 1504,28 гривень.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 6, 11, 13, 15, 16, 202-205, 207, 509, 512-517, 525, 526, 530, 536, 599, 610-612, 625-629, 638, 1048, 1049, 1054, 1077-1082 ЦК України, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статтями 2, 13, 76-81, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ТАЙГЕР-ФІНАНС» заборгованість за Договором про споживчий кредит №12630468 від 12 квітня 2025 року в загальному розмірі 18077,44 грн. (вісімнадцять тисяч сімдесят сім гривень 44 копійок), яка складається із: 6 400 грн. (шість тисяч чотириста гривень) - заборгованості за тілом кредиту; 10717,44 (десять тисяч сімсот сімнадцять гривень 44 копійок) - заборгованості за процентами за користування кредитом; 960 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень) - заборгованості за комісією за надання кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ТАЙГЕР-ФІНАНС» судові витрати, які складаються із витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1504,28 (одна тисяча п`ятсот чотири гривні 28 копійок) та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи згідно пункту 4 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ТАЙГЕР-ФІНАНС», код за ЄДРПОУ 43561909; місцезнаходження: 79018, Львівська область, місто Львів, вулиця Смаль-Стоцького, будинок 1, корпус 28.
Відповідач:  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . 

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького
районного суду К.М. Отупор