П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/9775/26

| Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д.А. Дата і місце ухвалення: 27.07.2026р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.
при секретарі – Гудзікевич Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 липня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

06 червня 2026 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Одеської міської ради, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради та скасувати рішення від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 ».
29 квітня 2026 року до суду надійшла заява представника позивача від 28.04.2026р. про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 »;
- визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради, що полягає в не реалізації пункту 8 рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII в умовах об`єктивного настання передбаченої в ньому передумови - невиконання пункту 7 цього ж рішення (не укладення договору оренди земельної ділянки).
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року заяву представника позивача про уточнення позовних вимог залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання до суду обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів сплати судового збору.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 липня 2026 року визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII, відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами, заяву представника позивача про уточнення позовних вимог від 28.04.2026р. повернуто позивачу без розгляду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 27.07.2026р., визнати заяву позивача про уточнення позовних вимог від 28.04.2026р. такою, що подана з дотриманням вимог процесуального закону та підлягала прийняттю до розгляду. 
Також, апелянт просить вирішити питання про повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору в розмірі 798,72 грн., сплаченого 20.06.2026р. на виконання ухвали від 19.06.2026р., як помилково (надміру) сплаченого — з огляду на висновок суду першої інстанції про тотожність уточнених вимог первісним; стягнути з Одеської міської ради на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом цієї апеляційної скарги, у тому числі судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції заяву позивача від 28.04.2026р. одночасно кваліфікував як «збільшення вимог» і як «тотожну» первісним вимогам, що свідчить про внутрішню суперечність ухвали. Ці дві кваліфікації логічно несумісні. Якщо вимоги заяви тотожні первісним (кваліфікація друга), то: жодного «збільшення вимог» не було; додатковий судовий збір у розмірі 798,72 грн. стягнуто з позивача безпідставно; питання про строк звернення до суду та його поновлення взагалі не підлягало розгляду, адже строк звернення з первісними вимогами вже був предметом судової оцінки і вимога вже перебувала в провадженні суду з 08.04.2026р. Якщо ж заява містила нові (збільшені) вимоги, то висновок про «тотожність» є хибним, а суд був зобов`язаний вирішити питання про прийняття збільшених вимог до розгляду по суті, а не повертати заяву. Первісна позовна заява від самого початку містила дві вимоги немайнового характеру: «визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради та скасувати рішення...». Ухвалою від 08.04.2026р. суд прийняв цю позовну заяву до розгляду та відкрив провадження, не поставивши жодних питань щодо розміру сплаченого судового збору, тобто визнав його достатнім для заявлених вимог.
Також, апелянт посилається на те, що ухвалою від 17.06.2026р. у цій самій справі суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду через нібито пропуск строку звернення до суду. Таким чином, у справі співіснують чинні процесуальні акти одного суду з взаємовиключними висновками щодо одного й того самого питання — дотримання позивачем строку звернення до суду з вимогою про скасування рішення Одеської міської ради №5417-VII: ухвала від 17.06.2026р. (строк дотримано, з розгорнутим мотивуванням щодо триваючого правопорушення) та ухвали від 19.06.2026р. і 27.07.2026р. (строк пропущено). Така непослідовність несумісна з принципом правової визначеності, як складовою верховенства права та з вимогою вмотивованості судових рішень.
Посилається апелянт і на те, що заява про уточнення не містила нової вимоги. Уточнення полягало виключно у: приведенні формулювання вимоги про скасування у відповідність до термінології пункту 2 частини першої статті 5 КАС України, який визначає відповідний спосіб захисту саме як «визнання протиправним та скасування індивідуального акта» — первісна редакція містила той самий спосіб захисту в скороченому формулюванні; конкретизації змісту бездіяльності (нереалізація пункту 8), який від початку становив фактичну підставу позову та був детально викладений в описовій частині позовної заяви. Обсяг вимог, предмет спору, склад сторін та фактичні підстави залишилися незмінними. За таких обставин єдиним процесуально правильним наслідком було прийняття уточненого формулювання до розгляду — без судового збору, без питання про строки.
Апелянт стверджує про помилковість висновку суду про обізнаність позивача про існування оскаржуваного рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII, доказом чого є текст заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023р. у справі №523/12904/22. Проте, заочне рішення від 05.04.2023р. скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 11.12.2025р. у справі №523/12904/22 саме через порушення права позивача знати про провадження. Скасоване судове рішення не породжує правових наслідків і не може слугувати джерелом встановлення юридично значущих обставин. До того ж, текст заочного рішення не містив пункту 8 рішення №5417-VII. Заяву про перегляд заочного рішення 23.11.2023р. подавав адвокат Філіппов Юрій Григорович — інший представник, в іншій справі (цивільній, з іншим предметом — стягнення коштів). Оскаржувана ухвала автоматично перенесла обізнаність цього представника на позивача для цілей обчислення строку звернення до адміністративного суду, не дослідивши ані обсягу повноважень цього представника, ані обсягу фактично отриманих ним документів, ані того, чи передавав він довірителю (який постійно перебуває за межами України) відповідну інформацію.
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати постійне перебування позивача з 2019 року за межами України, в той час як наявність представника в окремих справах не спростовує факту відсутності персонального повідомлення позивача про рішення з боку Одеської міської ради протягом понад шести років, а також того, що спосіб «оприлюднення» спірного рішення міської ради був об`єктивно непридатним для повідомлення іноземного громадянина.
Одеська міська рада подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що апелянт свідомо та вибірково цитує висновки Одеського оружного адміністративного суду, які надані в різних правових ситуаціях та відносно різних позовних вимог, а тому висновок про їх нібито «суперечність» чи «протилежність» один одному є безпідставним та необґрунтованим. В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не заявляв вимогу про визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII, а фактично оскаржував бездіяльність міської ради щодо не скасування вказаного рішення в порядку, визначеному пунктом 8 цього рішення. Відповідну вимогу позивач заявив в заяві від 28.04.2026р. про уточнення позовних вимог, а вимогу щодо визнання протиправною бездіяльності виклав в іншій редакції. Таким чином, висновок апелянта про те, що нібито «…у справі співіснують чинні процесуальні акти одного суду з взаємовиключними висновками щодо одного й того самого питання…» є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. Вимоги «про визнання протиправною бездіяльності» та «визнання протиправним рішення» є різними вимогами та різними способами захисту, визначеними ст.5 КАС України. Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 19.06.2026р. правомірно залишив заяву представника позивача про уточнення позовних вимог від 28.04.2026р. без руху та, як наслідок, в подальшому ухвалою від 27.07.2026р. у справі №420/9775/26 дійшов обґрунтованого висновку про її повернення позивачу без розгляду, оскільки останній не обґрунтував причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із вимогою «про визнання протиправним рішення». Позивач не міг не знати про існування рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII, оскільки, як мінімум, саме він є ініціатором його прийняття. Крім того, позивачу достеменно було відомо про існування оскаржуваного рішення в рамках справи №523/12904/22 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення з останнього безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: 5110137600:26:004:0009), без належних на те правових підстав, про що представник позивача сам зазначає у позовній заяві.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27.07.2026р. ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), серед іншого, зазначив, що первісна редакція позовних вимог звучала так: «визнати протиправною бездіяльність та скасувати рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII…». Тобто, вимогу про скасування рішення від 30.10.2019р. №5417-VII заявлено в первісному позові дослівно, без будь-яких застережень. Вимога про визнання акта протиправним, як передумова для його скасування, і вимога про скасування цього акта є однією вимогою. Отже, додавання слова «протиправним» до вже заявленої вимоги про скасування рішення не створює ані нової вимоги, ані нового предмета позову, ані нового звернення до суду. Крім того, у справі №420/9775/26 провадження було відкрито, а питання строку звернення до суду вирішувалося вже після цього. Отже, застосовними були частини третя і четверта статті 123 КАС України. Жодна з них не передбачає такого наслідку, як повернення позивачеві без розгляду окремої заяви. При цьому, питання про дотримання позивачем строку звернення з даним позовом до суду вже було вирішено судом в ухвалою від 17.06.2026р.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Предметом спору у даній справі, згідно заяви позивача від 28.04.2026р., є оскарження ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 », а також бездіяльності міської ради, що полягає в не реалізації пункту 8 рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII в умовах об`єктивного настання передбаченої в ньому передумови - невиконання пункту 7 цього ж рішення (не укладення договору оренди земельної ділянки).
Повертаючи ухвалою від 27.07.2026р. без розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог від 28.04.2026р. суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) пропущено строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, та не доведено наявності поважних причин пропуску такого строку, які могли б бути підставою для його поновлення.
Зокрема, суд не прийняв до уваги твердження представника позивача про те, що копію оскаржуваного рішення від 30.10.2019р. №5417-VII позивач уперше отримав лише 14.01.2026р., зазначивши, що про обізнаність ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) з прийнятим міською радою рішенням ще в 2023 році свідчить подання 23.11.2023р. позивачем заяви про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2023 року по справі №523/12904/22. Вказаним заочним рішенням задоволено позов Одеської міської ради до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 1508779,03 грн. 
Також, суд першої інстанції відхилив посилання представника позивача на постійне проживання ОСОБА_1 (Зеленський Богдан) поза межами України, зазначивши, що позивач, незважаючи на громадянство США, здійснював реалізацію своїх прав через представника.
При вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення до суду судом враховано, що публікацію оскаржуваного рішення здійснено 18.11.2019р. на офіційному веб-порталі Одеської міської ради.
Що ж до уточнення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Одеської міської ради, що полягає в не реалізації пункту 8 рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII в умовах об`єктивного настання передбаченої в ньому передумови - невиконання пункту 7 цього ж рішення (неукладення договору оренди земельної ділянки), то суд зазначив, що ухвалою від 08.04.2026р. суд відкрив провадження у справі щодо тотожної вимоги позову, яку позивачем в заяві від 28.04.2026р. по іншому сформулював, залишаючи незмінним зміст самої позовної вимоги.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).
Наслідки пропуску строку звернення до суду визначено статтею 123 КАС України. 
Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України. у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України).
Таким чином, як слідує зі змісту ст.123 КАС України, подання до суду позовної заяви з пропуском строку звернення до суду не є безумовною підставою для застосування наслідків такого пропуску у вигляді повернення такої позовної заяви або залишення її без розгляду. Відповідний строк може бути поновлений ухвалою суду за наявності поважних, документально підтверджених причин його пропуску. Обов`язок доведення існування таких причин покладено на позивача, тобто особу, яка звертається на суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, з метою одержання у користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,75 га за адресою: АДРЕСА_1 , 24.07.2018р. ОСОБА_2 звернувся до Одеської міської ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення в оренду для експлуатації та обслуговування складського приміщення. 
За результатами розгляду вищевказаного клопотання Одеська міська рада прийняла рішення від 19.09.2018р. №3799-VII про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,7500 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення В.03.10 - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будівель, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності та іншої діяльності пов`язаною з отриманням прибутку), вид використання – для експлуатації та обслуговування будівель складського призначення.
15.10.2019р. ОСОБА_2 через свого представника направив до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та просив підготувати проект рішення Одеської міської ради про його затвердження та передати йому в оренду земельну ділянку площею 0,7500 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаною заявою Одеською міською радою прийнято рішення від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 », пунктом 7 якого зобов`язано громадянина Сполучених Штатів ОСОБА_5 : 
дотримуватися положень статті 96 Земельного кодексу України; 
виконувати вимоги та умови землекористування, передбачені договором оренди землі, визначені службами й організаціями міста та області. викладені в проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 
оформити в порядку, встановленому чинним законодавством, договір оренди землі, передбачений пунктом 4 цього рішення;
протягом двох місяців з дати прийняття цього рішення укласти з КП «Міськзелентрест» охоронний договір на зелені насадження, але не пізніше дати укладання договору оренди землі, або в той же самий термін надати до департаменту комунальної власності Одеської міської ради довідку (інформацію) про відсутність зелених насаджень на земельній ділянці.
Пунктом 8 рішення від 30.10.2019р. №5417-VII визначено, що у разі невиконання пункту 7 цього рішення, Одеська міська рада має право в односторонньому порядку визнати це рішення таким, що втратило чинність без відшкодування замовнику витрат, пов`язаних з розробкою землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки та вимагати від громадянина Сполучених Штатів ОСОБА_5 сплати збитків у розмірі орендної плати з дати прийняття цього рішення.
Сторонами визнається, що договір оренди земельної ділянки між ними не був укладений.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо скасування рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII, як ще визначено п.8 цього рішення, оскаржив її в судовому порядку.
В позовній заяві ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) просив «визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради та скасувати рішення від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 ».
При цьому, вимога позову про скасування рішення була обґрунтована тим, що це є визначеним пунктом 8 цього рішення наслідком невиконання ОСОБА_6 вимог п.7 цього рішення щодо укладення договору оренди земельної ділянки, такі дії міська рада повинна була вчинити самостійно, однак їх не вчинила, що є протиправною бездіяльністю відповідача.
Про протиправність рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII в позовній заяві не йшлося, предметом спору фактично було оскарження бездіяльності міської ради, яка полягає у невчиненні дій, визначених пунктом 8 прийнятого нею ж рішення від 30.10.2019р. №5417-VII.
За наведених обставин суд першої інстанції ухвалою від 17.06.2026р. відмовив в задоволенні клопотання представника Одеської міської ради про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_6 , зазначивши, що предметом спору є бездіяльність міської ради, як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. 
Твердження апелянта про те, що ухвалою від 17.06.2026р. суд вирішив питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною вимогою щодо оскарження рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII не відповідають фактичним обставинам справи.
Як вже зазначалося, 29 квітня 2026 року до суду надійшла заява представника позивача від 28.04.2026р. про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 »;
- визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради, що полягає в не реалізації пункту 8 рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII в умовах об`єктивного настання передбаченої в ньому передумови невиконання пункту 7 цього ж Рішення (не укладення договору оренди земельної ділянки).
Тобто, фактично вказаною заявою позивач заявлену у позові вимогу, за якою ухвалою від 08.04.2026р. відкрито провадження у справі, виклав у новій редакції «визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради, що полягає в не реалізації пункту 8 рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII в умовах об`єктивного настання передбаченої в ньому передумови - невиконання пункту 7 цього ж Рішення (не укладення договору оренди земельної ділянки)», а також добавив нову вимогу щодо визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених ОСОБА_3 ».
З огляду на викладене, суд першої інстанції цілком правомірно ухвалою від 19 червня 2026 року заяву представника позивача про уточнення позовних вимог залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання до суду обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів доплати судового збору, а в подальшому ухвалою від 27.07.2026р. – вирішив питання дотримання строку звернення до суду щодо оскарження рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду щодо оскарження рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII з огляду на наступне.
Як вже зазначалося, ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Колегія суддів, передусім, зазначає, що рішення Одеської міської ради від 30.10.2019р. №5417-VII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину Сполучених Штатів ОСОБА_5 » приймалось Одеською міською радою виключно на підставі особистих заяв ОСОБА_4 – власника на дату прийняття оскаржуваного рішення об`єкту нерухомого майна та з метою передачі йому земельної ділянки, на якій такий об`єкт розташований, в оренду.
А відтак, позивач є ініціатором прийняття вказаного рішення, а тому не міг не знати та не цікавитись рішенням, яке прийняте за результатом розгляду його заяви від 15.10.2019р. 
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, на що звернув увагу Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30 серпня 2018 року в адміністративній справі №813/2897/16.
Більше того, спірне рішення було розміщено 18.11.2019р. на офіційному веб-порталі Одеської міської ради, у зв`язку з чим позивач мав можливість ознайомитися з його змістом.
Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували обмеження його фізичного доступу до джерел офіційного оприлюднення спірного рішення міської ради.
Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023р. у справі №523/12904/22 задоволено позов Одеської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 1 508 779,03 грн. 
У вказаному заочному рішенні, серед іншого, зазначено, що «рішенням Одеської міської ради від 30.10.2019р. №417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину ОСОБА_3 » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер: 5110137600:26:004:0009), площею 0,7500 га (категорія земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови), за адресою: АДРЕСА_1 ; присвоєно земельній ділянці, площею 0, 7500 га (кадастровий номер:5110137600:26:004:0009), адресу: АДРЕСА_1 ; надано громадянину ОСОБА_3 земельну ділянку, вказану в пункті 1 цього рішення, в оренду на 10 років, до реалізації планувальних рішень території, для експлуатації та обслуговування будівель складського призначення (цільове призначення - В.03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.
22.11.2023р. представником ОСОБА_6 подана заява про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023р. у справі №523/12904/22, а в подальшому 11.01.2024р. подана апеляційна скарга на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023р. у справі №523/12904/22.
Зазначене, на думку колегії суддів, беззаперечно свідчить про обізнаність позивача ще наприкінці 2023 року про прийняття Одеською міською радою спірного рішення від 30.10.2019р. №417-VII.
Та обставина, що заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023р. у справі №523/12904/22 було в подальшому скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 11.12.2025р. у справі №523/12904/22 не спростовує таких висновків суду. 
У даному випадку мова йде не про обставини, встановлені судовим рішення, яке в подальшому було скасовано в апеляційному порядку, а про можливість особи дізнатися зі змісту такого рішення про певні обставини для цілей встановлення дотримання такою особою строку звернення до суду. 
Апелянт посилається на те, що заяву про перегляд заочного рішення 23.11.2023р. подавав адвокат Філіппов Юрій Григорович — інший представник, в іншій справі (цивільній, з іншим предметом — стягнення коштів). Оскаржувана ухвала автоматично перенесла обізнаність цього представника на позивача для цілей обчислення строку звернення до адміністративного суду, не дослідивши ані обсягу повноважень цього представника, ані обсягу фактично отриманих ним документів, ані того, чи передавав він довірителю (який постійно перебуває за межами України) відповідну інформацію.
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки реалізуючи свої повноваження на ознайомлення з матеріалами судової справи №523/12904/22 та оскарження в апеляційному порядку прийнятого за наслідками її розгляду судового рішення адвокат діяв від імені та в інтересах ОСОБА_6 . Дії представника ототожнюються з діями особи; у колегії суддів відсутні підстави для висновку про вчинення представником позивача дій проти волевиявлення останнього або за необізнаності його про таке. 
Що ж до безперервного проживання з 2019 року ОСОБА_6 за межами території України, то сам по собі факт безперервного проживання за межами території України не визнається автоматично поважною причиною для поновлення пропущеного строку звернення до суду, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 березня 2026 року по справі №990/491/25.
Фактична необізнаність, проживання за кордоном чи відсутність персонального повідомлення не визнаються об`єктивними перешкодами.
Пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду з відповідним позовом. 
Доводи, якими апелянт у даній справі обґрунтовує свої вимоги, колегія суддів розцінює як намагання ОСОБА_6 штучно продовжити встановлений процесуальним законом строк звернення з позовом до суду. 
Верховний Суд у постанові від 28.04.2021р. у справі №П/320/591/20 зазначив про те, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання верховенства права, а точніше, одного з його елементів - правової визначеності. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 р., п. 33). 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що Одеський окружний адміністративний суд при прийнятті оскаржуваної ухвали повно з`ясував обставини, що мають значення для розгляду заяви позивача від 28.04.2026р. про уточнення позовних вимог, дійшов правильного висновку про визнання неповажними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з вимогою щодо визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради від 30.10.2019 №5417-VII та, як наслідок, обґрунтовано відмовив у задоволені заяви про поновлення позивачу строку для звернення з такою вимогою і повернув заяву без розгляду.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 27 липня 2026 року колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Оскільки оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі за правилами статті 139 КАС України. 
Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити апелянту, що він не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із заявою про повернення сплаченого ним на виконання вимог ухвали від 19.06.2026р. судового збору в розмірі 798,72 грн. на підставі положень пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 308, 309, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 липня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 09 вересня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук