ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 367/4932/16-ц
провадження № 61-15829св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рябчинський Олег Юрійович, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 січня 2025 року у складі судді Карабази Н. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності на частку у спільному майні та стягнення грошової компенсації.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони з 01 серпня 2012 року до 11 травня 2016 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 
До реєстрації шлюбу вони з відповідачкою домовилися про придбання однокімнатної квартири у Житловому комплексі «Буча Квартал» (далі - ЖК «Буча Квартал») шляхом участі у сплаті внесків на будівництво квартири.
Договір із забудовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Сарафан» (далі - ТОВ «Сарафан») про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Буча Квартал» для одержання квартири АДРЕСА_1 було укладено на ім`я ОСОБА_2 
27 вересня 2013 року позивач та відповідачка отримали свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачкою. 
Незважаючи на те, що договір про спільну діяльність у будівництві між забудовником ТОВ «Сарафан» та відповідачкою було укладено до реєстрації шлюбу, грошові внески за вказаним договором здійснювалися до реєстрації їхнього з відповідачкою шлюбу з особистих коштів ОСОБА_2 , а також після реєстрації шлюбу з особистих коштів позивача та за рахунок його з відповідачкою спільних коштів. 
Загальна сума внесків у будівництво квартири складала 26 000,00 дол. США, що станом на 2012 рік в еквіваленті становило 217 475,54 грн. 
ОСОБА_2 сплатила за будівництво квартири свої власні кошти у загальному розмірі 126 539,54 грн, що становило 58,2 % від вартості квартири. 
Позивач сплатив за будівництво квартири свої власні кошти у загальному розмірі 7 000,00 дол. США (в еквіваленті становило 55 951,00 грн, що становило 25,8% від вартості квартири. 
Решту внесків у загальному розмірі 34 985,00 грн, з урахуванням збільшенням площі квартири, сторони сплатили за рахунок спільних коштів подружжя, що складало 16 % від вартості квартири.
Таким чином, загальна сума всіх внесків 217 475,54 грн, з яких: внесок відповідачки - 126 539,54 грн (58,2 %), внесок ОСОБА_1 - 55 951,00 грн (25,8 %), спільний внесок сторін - 34 985,00 грн (16 %). 
Отже, частка відповідачки у праві власності на спірну квартиру становить 66,2% (58,2 %+8 %), а частка позивача - 33,8 % (25,8 %+8 %).
Після припинення шлюбних стосунків квартира залишилася у користуванні відповідачки та сім`ї її дочки.
Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу він у спірній квартирі не проживає, їхнє спільне користування квартирою є неможливим, натомість відповідачка має фінансову можливість компенсувати позивачу вартість належної йому 169/500 частки квартири, яка є незначною та не становитиме для неї надмірного тягаря, ОСОБА_1 просив суд: визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя;
визначити, що частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , становить 331/500 часток, а частка ОСОБА_1 - 169/500 часток;
у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 331/500 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; 
у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 169/500 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; 
припинити право власності ОСОБА_1 на 169/500 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з передачею цієї частки у власність ОСОБА_2 ;
стягнути з відповідачки на його користь компенсацію вартості 169/500 часток зазначеної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 серпня 2016 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. 
Накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області 13 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визначено, що частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , становить 5/6 часток квартири, а частка ОСОБА_1 - 1/6 частка квартири. 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони набули у власність спірну квартиру під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Водночас 2/3 частки квартири придбано за особисті кошти відповідачки, а за 1/3 частку сторони сплатили спільні кошти подружжя. 
Позивач не довів, що за придбання квартири він сплатив особисті кошти у розмірі 55 951,00 грн, а отже, розмір його часки у праві власності на спірну квартиру становить 1/6 частки, а відповідачки - 5/6 часток.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2025 року скасовано заходи забезпечення позову, що були вжиті судом відповідно до ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 26 серпня 2016 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області 13 січня 2025 року та ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до укладення шлюбу (01 серпня 2012 року) відповідачка сплатила за будівництво квартири два перші внески готівкою в касу ТОВ «Сарафан» у загальному розмірі 126 600,00 грн (22 червня 2012 року у сумі 63 300,00 грн та 19 липня 2012 року у сумі 63 300,00 грн), яка становила понад 60 % вартості квартири. 
Решту внесків, які були сплачені після укладення шлюбу з позивачем, у загальному розмірі 90 936,00 грн, сторони сплатили за рахунок спільних сумісних коштів, а отже частка відповідачки у спільній сумісній власності становить 5/6 часток, а позивача - 1/6 частки.
Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованою відмову місцевого суду у прийнятті заяви відповідачки про визнання позову, зазначене суперечило встановленим обставинам справи та інтересам відповідачки.
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову, апеляційний суд виходив з того, що зазначене судове рішення є законним та обґрунтованим. Після ухвалення рішення по суті спору підстави для збереження арешту, накладеного на спірне нерухоме майно відпали. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рябчинський О. Ю., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 206 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання позову, суд першої інстанції на порушення норм процесуального права належно не мотивував таке рішення, ані усну, ані письмову ухвалу щодо вирішення зазначеного питання не виносив. 

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що вся спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також допустили математичну помилку при визначенні розміру часток позивача та відповідачки у праві власності на квартиру. 

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому вона просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рябчинський О. Ю., на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рябчинський О. Ю., на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Ірпінського міського суду київської області матеріали цивільної справи № 367/4932/16-ц; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У січні 2026 року матеріали справи № 367/4932/16-ц надійшли до Верховного Суду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарги підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 01 серпня 2012 року до 11 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
22 червня 2012 року між ТОВ «Сарафан» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 201 до договору від 16 лютого 2012 року № 1/2012 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Квартал «Новатор», за умовами якої ОСОБА_5 стала стороною 203 у договорі про спільну діяльність у будівництві від 16 лютого 2012 року № 1/2012 та мала вносити кошти на будівництво в національній валюті у розмірі, що еквівалентний 26 024,50 дол. США чотирма частками, а саме: 63 239, 54 грн, що на дату підписання угоди в еквіваленті становило 7 807,35 дол. США протягом 3 банківських днів після підписання угоди; другий етап - суму, що в еквіваленті становила 
7 807,35 дол. США до 30 вересня 2016 року; третій етап - суму, що в еквіваленті становила 7 807,35 дол. США до 27 грудня 2012 року; останній внесок в сумі, що в еквіваленті становила 2 602,45 дол. США під час отримання свідоцтва про право власності на квартиру. 
Кошти у розмірі - 63 239,54 грн було прийнято ТОВ «Сарафан» від ОСОБА_5 22 червня 2012 року, підстава: додаткова угода № 201, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 24-7 ТОВ «Сарафан». 
Кошти у розмірі - 63 300,00 грн було прийнято ТОВ «Сарафан» від ОСОБА_5 19 липня 2012 року, підстава: додаткова угода № 201, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 104 ТОВ «Сарафан». 
Згідно з квитанцією від 21 листопада 2012 року № ПН276914 ОСОБА_5 сплатила ТОВ «Сарафан» 47 000,30 грн, призначення платежу: часткове внесення вкладу у спільну діяльність згідно з додатковою угодою № 201 до договору від 16 лютого 2012 року № 1/2012. 
Відповідно до квитанції від 26 грудня 2012 року № ПН290974 ОСОБА_5 сплатила ТОВ «Сарафан» 4 775,00 грн, призначення платежу: часткове внесення вкладу у спільну діяльність згідно з додатковою угодою № 201 до договору від 16 лютого 2012 року № 1/2012.
Згідно з квитанцією від 14 грудня 2012 року ОСОБА_5 сплатила ТОВ «Сарафан» 12 250,00 грн, призначення платежу: часткове часткове внесення вкладу у спільну діяльність згідно з додатковою угодою № 201 до договору від 16 лютого 2012 року № 1/2012.
Відповідно до квитанції від 27 вересня 2013 року № ПН395360 ОСОБА_5 сплатила ТОВ «Сарафан» 26 911,00 грн, призначення платежу: часткове внесення вкладу у спільну діяльність згідно з додатковою угодою № 201 до договору від 16 лютого 2012 року № 1/2012.
Згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13 червня 2016 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності 
від 27 вересня 2013 року є власницею кварти, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_2 . 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди встановили, що до укладення шлюбу (01 серпня 2012 року) відповідачка сплатила за будівництво квартири два перші внески готівкою в касу ТОВ «Сарафан» у загальному розмірі 126 600,00 грн (22 червня 2012 року у сумі 63 300,00 грн та 19 липня 2012 року у сумі 63 300,00 грн), який становив понад 60 % вартості квартири. 
Решту внесків, які були сплачені після укладення шлюбу з позивачем, у загальному розмірі 90 936,00 грн, сторони сплатили за рахунок спільних сумісних коштів, а отже частка відповідачки у спільній сумісній власності становить 5/6 часток, а позивача - 1/6 частки.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що за що за будівництво спірної квартири він сплатив особисті кошти у розмірі 7 000,00 дол. США, що в еквіваленті становило 55 951,00 грн, з огляду на недоведеність. 
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання позову, суд першої інстанції на порушення норм процесуального права належно не мотивував таке рішення, ані усну, ані письмову ухвалу щодо вирішення зазначеного питання не постановив.
За змістом частин першої, п`ятої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Із матеріалів справи відомо, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , зокрема, просив стягнути із відповідачки компенсацію вартості належної йому 169/500 частики у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
На обґрунтування розміру належної йому частки позивач посилався на те, що за будівництво спірної квартири він сплатив особисті кошти у розмірі 7 000,00 дол. США, що в еквіваленті становило 55 951,00 грн, тобто 25,8 % від загальної вартості квартири (217 475,54 грн), а решту внесків, у загальному розмірі 34 985,00 грн, сторони сплатили за рахунок спільних коштів подружжя.
13 січня 2025 року ОСОБА_2 подала до суду заяву у якій зазначила, що вона «готова сплатити йому відступні у розмірі 145 611,00 грн» та визнає позов на вказану суму, тобто в частині вартості 1/3 частки від вартості квартири, згідно з наданим позивачем звітом про оцінку майна від 28 серпня 2017 року. 
Натомість представник позивача повідомив суд, що зазначена сума грошових коштів не відповідає тій, яку ОСОБА_1 сплатив за будівництво спірної квартири, а також, що від вимоги «про стягнення компенсаційної вартості частки» вони відмовляються (звукозапис судового засідання від 13 січня 2025 року 0:22:34).
За таких обставин, перевіряючи аналогічні доводи позивача, суд апеляційної інстанції загалом дійшов правильного висновку про те, вирішуючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв заяву ОСОБА_2 про визнання позову ОСОБА_1 частково, а саме в частині сплати позивачу компенсаційної вартості частки 1/3 спірної квартири у 145 611,00 грн. 
Таким чином, установивши, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 набула у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , однак 2/3 частки квартири придбано за особисті кошти відповідачки, а 1/3 частка - за спільні кошти подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/6 частку спірної квартири. 
Суд апеляційної інстанції перевірив аргументи позивача щодо неправильного визначення розміру частки позивача та обґрунтовано їх спростував, навівши відповідні мотиви у оскаржуваному судовому рішенні. 
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які міститься посилання у касаційній скарзі. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до надання суб`єктивної оцінки обставинам, які були предметом аналізу судів першої та апеляційної інстанції. 

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності постанови суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2025 року про скасування заходів забезпечення позову, а тому в цій частині Верховний Суд постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року не переглядає. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Рябчинський Олег Юрійович, залишити без задоволення. 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник