ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1733/26 Справа № 188/250/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №188/250/25 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Ухова Романа Владиславовича на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Місюра К.В.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що в мережі «Instagram» вона 13 грудня 2024 року придбала у фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 сукню вартістю 1999 грн., для святкування з колегами свята, яке мало відбутися 23 грудня 2024 року. Відповідно до усної домовленості між сторонами замовлення повинно бути надіслано приблизно через сім робочих днів, на що позивач погодилась. 20 грудня 2024 року вона поцікавилась станом свого замовлення, на що отримала відповідь, що замовлення буде надіслано протягом семи робочих днів, які ще не сплинули. Позивач повідомила про розірвання договору купівлі-продажу та необхідність повернення коштів. Відповідач відмовила у поверненні коштів. Позивач зазначає, що 21 грудня 2024 року вона направила на офіційну електронну адресу відповідача заяву із накладеним ЕЦП про повернення коштів на підставі ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідачка відмовила у поверненні коштів. 08 січня 2025 року вона подала до Держпродспоживслужби скаргу, з метою перевірки зазначених обставин та вжиття заходів. 17 січня 2025 року Держпродспоживслужбою була надана відповідь за №15.1.4-4/1278 про неможливість проведення відповідної перевірки через відповідний мораторій на проведення планових та позапланових перевірок. Позивач стверджує, що відповідач не виконала своїх зобов`язань, попри обіцянки здійснити відправлення товару вчасно (згідно з домовленістю, відправлення мало відбутись до 20 грудня 2024 року). Позивач вказує, що вона не отримала товар у потрібні їй строки, що зумовило витрачання додаткових коштів та зусиль щодо покупки одягу до новорічного свята, крім того, саме звернення до юристів, адвокатів, судові процеси є тривалими психоемоційними факторами триваючої дії, вказане підтверджується психологічними дослідженнями, судовою практикою та навіть міжнародними стандартами з прав людини. Під час судових розглядів людина часто переживає стрес через невизначеність результату справи. Почуття несправедливості, зокрема через затягування процесу або недобросовісність другої сторони, може спричиняти емоційне виснаження. Відвідування суду та необхідність давати пояснення в обставинах справи можуть викликати нервову напругу, особливо якщо людина не знайома із судовими процедурами. Позивач оцінює завдану моральну шкоду у розмірі 6000 грн., що є адекватним, грунтовним та співмірним. Також вказує, що нею понесено судові витрати (фіксована вартість за документ) - 1500 грн. консультація; 1500 грн. складання заяви на повернення грошових коштів; 3000 грн. складання скарги до держпродспоживслужби; 6000 грн. складання позовної заяви; 5000 грн. складання заяви про забезпечення позову; 115 грн. поштові витрати за скерування скарги до держпродспоживслужби. Загальна сума витрат на час подання позовної заяви складає 17115 грн. 
У зв`язку із чим просила суд, з урахуванням усної заяви про зміну позовних вимог, що була оголошена її представником в судовому засіданні 13 травня 2025 року, стягнути на свою користь заподіяну моральну шкоду в сумі 6000 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 17115 грн. 

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу — відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 — адвокат Ухов Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що суд першої інстанції не дослідив заяви по суті справи, що були подані стороною, належним чином не з`ясував усі обставини справи, не просив сторони надати документи, щодо питань, які викликали сумніви. 
З наданих позивачем документів та пояснень відповідача вбачається, що фактично посилка була лише створена 16 грудня 2024 року, одна у цей день відправлення здійснено не було, як стверджував представник відповідача. 
Судом не надано оцінку доводам представника відповідача, який повідомляв, що заяву про повернення коштів було надано не на ту електронну адресу, що було спростовано у подальшому стороною позивача. 
Всупереч встановленим судом першої інстанції обставинам, заяву про повернення коштів було надіслано на офіційну поштову адресу відповідачки 21 грудня 2024 року. Посилання сторони відповідача на обставини отримання заяви лише 24 січня 2025 року є позицією, направленою на уникнення цивільно правової відповідальності, до того ж це не підтверджується письмовими доказами у справі. 
Стороною позивача неодноразово наголошувалось, що в українському законодавстві не тільки дефекти товару є підставою для порушення прав споживача. Споживач має право відмовитись від товару (ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів») і розраховувати на повернення коштів в установлений строк, а відмова чи зволікання є самостійним порушенням. 
Закон і судова практика виходять із того, що моральна шкода може бути завдана не лише дефектним товаром, а й будь-якою протиправною поведінкою продавця/виконавця (ч.1 ст.611, ст.23, ст.1167 ЦК України; ст.4 і ст.22 Закону «Про захист прав споживачів»). В умовах пропуску строків, відмови повернути кошти, зволікання, введення споживача в оману щодо реального строку доставки тощо цілком можуть постати підстави для відшкодування моральних (немайнових) втрат. 
Звертає увагу на практику Верховного Суду у спорах про захист прав споживачів, де моральна шкода присуджувалася через невчасну доставку або відмову повертати кошти.
Судом було хибно встановлено, що «не було порушено прав споживача» і що «товар не мав недоліків», а отже моральна шкода виключена. Проте підстави для відшкодування моральної шкоди можуть виникати не лише у разі дефектів/недоліків товару. Це може бути і порушення строків виконання договору, неналежне інформування, відмова повернути гроші тощо. 
Суд обмежився констатацією створення ТТН 16 грудня 2024 року, але не дослідив ключову обставину – момент прийняття відправлення перевізником (25 грудня 2024 року). Створення ТТН не дорівнює виконанню зобов`язання з відправки. Належним доказом є дані трекінгу/квитанції. Невстановлення цієї обставини спотворило помилкові висновки суду.
Судом було порушено норми процесуального права, що виразилось у ухваленні рішенні суддею, якому було заявлено відвід. Судом було порушено строки визначені статтею 210 ЦПК України, а саме 29.01.2025 прийнято рішення про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом осіб, та призначено розгляд справи майже через 4 місяці. Надалі судом відкладено судовий розгляд також на 4 місяці, дата та час не узгоджувалась зі сторонами. Такий тривалий термін між засіданнями не зрозумілий. 
Упереджене відношення до сторони позивача, виразилось у відмові судом у задоволенін клопотання щодо участі представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції через ніби-то відсутність технічної можливості у суду на проведення такої конференції, однак 13 травня 2025 року суд провів судове засідання за участі представника відповідача у режимі відеоконференції, хоча представник позивача був змушений прибути за 120 км до суду особисто.
Стороною позивача до Вищої Ради Правосуддя скеровано скаргу про порушення рівності сторін, строків розгляду справи та порядку розгляду заяви про відвід судді, та скарга зареєстрована, однак суд не дотримався норм чинного ЦПК, не заявив самовідвід у справі будучи обізнаним про обставини подання скарги до ВРП позивачем. 
У зв`язку із чим просив рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 

Відповідач, скориставшись своїм правом, через представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції — законним та обґрунтованим.
Зазначає, що до матеріалів справи відповідачем було долучено скріншот переписки між позивачем та відповідачем, з якого вбачається, що строки відправки сукні, які мали становити орієнтовно сім робочих днів без урахуванням доставки, позивача влаштували, оскільки відповідь була «Добре!», і вона здійснила через свого представника Ухова Р.В., перерахунок грошових коштів за оплату сукні.
Тому, погоджуючись на такі строки відправки, позивач повинна була враховувати строки доставки вказаної сукні, з урахуванням необхідності її придбання на певну подію та в стислі строки, розраховуючи на ризик її несвоєчасного надходження. Між тим, оплата товару позивачем була здійснена, договір набув статусу укладеного. 
На виконання умов укладеного договору, відповідач здійснив відправлення №20451063353468 16 грудня 2024 року, яке прибуло до відділення Нової пошти №92 у м.Дніпро 26 грудня 2024 року, тобто, строк поставки товару відповідачем не було порушено.
Однак, на момент прибуття товару на відділення Нової пошти позивач відмовилась від отримання товару лише 30 грудня 2024 року, про що свідчить інформація про відстеження з сайту Нової пошти. 
24 січня 2025 року відповідач отримала на свою електронну адресу заяву позивача про повернення коштів, яка була надіслана позивачем разом із позовною заявою, кошти було повернуто позивачу на наступний день після отримання товару назад, тобто 29 січня 2025 року. 
Звертає увагу, що оплату товару здійснював ОСОБА_3 - представник позивача зі свого карткового рахунку, а у заяві про повернення коштів вже вказувався рахунок ОСОБА_1 , з якого вона не здійснювала оплату, однак не зважаючи на це - ФОП ОСОБА_2 повернула кошти на рахунок ОСОБА_1 . 
Оскільки відповідач не порушував прав позивача, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, зазначивши: враховуючи, що позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні. 
Крім того, відповідач вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі, який заявлений позивачем у суді першої інстанції є необгрунтованим, завищеним, неспівмірним із складністю справи та не відповідає критерію розумної необхідності цих витрат. З урахуванням того, адвокат Ухов Р.В. самостійно здійснював оплату товару, він у своїх інтересах зазначає необґрунтований розмір витрат на професійну правничу допомогу, яка йому і не була потрібна. 
Заяви про відвід судді були розглянуті у відповідності до законодавства, у задоволенні однієї відмовлено, іншу - залишено без розгляду, про що постановлено ухвали.
Також зазначає, що за надання правничої допомоги під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_2 понесла витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 30 січня 2025 року між ФОП ОСОБА_2 та Адвокатським бюро “Поліщук та партнери”, Додатком №1 від 02 лютого 2026 року до договору, Актом наданих послуг від 03 лютого 2026 року, квитанцією від 02 лютого 2026 року, ордером. 
У зв`язку з чим просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, 13 грудня 2024 року між позивачем та відповідачем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладений усний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) домовились, що замовник доручає, а виконавець зобов`язується орієнтовно протягом семи робочих дні відправити товар, а замовник зобов`язується оплатити та прийняти товар відповідно до умов договору.
Договір укладено в усній формі і є публічним договором. Укладеним між сторонами договором визначено усі істотні умови, а саме: модель та характеристики сукні, порядок та строки відправки товару.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме: скріншот переписки між позивачем та відповідачем, строки відправки сукні, які мали становити орієнтовно семи робочих днів без урахуванням доставки, позивача влаштували, оскільки відповідь була «Добре!», і вона здійснила через свого представника ОСОБА_3 , перерахунок грошових коштів за оплату сукні.
Тобто, оплата товару позивачем була здійснена, договір набув статусу укладеного.
На виконання умов укладеного договору, відповідач здійснив відправлення №20451063353468 16 грудня 2024 року, яке прибуло до відділення Нової пошти № 92 у м.Дніпро 26 грудня 2024 року.
Однак, на момент прибуття товару на відділення Нової пошти позивач відмовилась від отримання товару 30 грудня 2024 року, про що свідчить інформація про відстеження з сайту Нової пошти.
24 січня 2025 року відповідач отримала на свою електронну адресу заяву позивача про повернення коштів за оплату товару, які було повернуто позивачу на наступний день після отримання товару назад, тобто 29 січня 2025 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на недоведеність позивачем протиправної поведінки відповідача, тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №916/2040/20).
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Звернувшись з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що діями відповідача щодо несвоєчасної відправки товару їй було завдано моральну шкоду, яку вона, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», просить стягнути на свою користь разом із витратами на правову допомогу, що і є предметом спору.

Судом встановлено та підтверджується скріншотом переписки, що 13 грудня 2024 року між позивачем та відповідачем погоджено строки відправки сукні, які мали становити орієнтовно сім робочих днів без урахування доставки.
Ці строки позивача влаштували, оскільки відповідь була «Добре!», і вона здійснила через свого представника ОСОБА_3 , перерахунок грошових коштів за оплату сукні.
16 грудня 2024 року, на виконання умов укладеного договору, відповідач ФОП ОСОБА_2 здійснила відправлення №20451063353468, тобто строк поставки товару відповідачем не було порушено.
Таким чином, погоджуючись на такі строки відправки, позивач ОСОБА_1 повинна була враховувати строки доставки вказаної сукні, з урахуванням необхідності її придбання на певну подію та в стислі строки, розраховуючи на ризик її несвоєчасного надходження.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, пункті 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, наголошено на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. 
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не порушував умови домовленості з позивачем стосовно строків відправки товару, позивач свідомо погодилась на умови відправки саме в ті строки, які їй було роз`яснено відповідачем у переписці, з чим також погоджується апеляційний суд.
При цьому, ОСОБА_1 відмовилась від отримання товару на відділенні Нової пошти з власних міркувань, що підтверджується матеріалами справи та не пов`язано із надходженням товару з суттєвими недоліками.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не підтверджено жодними доказами факт протиправних дій відповідача, спричинення їй моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправними діями відповідача та негативними наслідками. 

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу є недоведеними належними доказами у справі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, за недоведеністю.

Посилання в апеляційній скарзі про доведеність позовних вимог, неповне з`ясування судом обставин у справі, порушення норм процесуального права є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року відсутні.
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Щодо витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Водночас суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначив, що відповідач понесла витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 5000 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції надано: договір про надання правничої допомоги від 30 січня 2025 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Поліщук та партнери», Додаток №1 від 02 лютого 2026 року до договору, Акт наданих послуг від 03 лютого 2026 року на суму 5000 грн. квитанцією від 02 лютого 2026 року на суму 5000 грн., ордер.

Верховний Суд виходить з того, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18). 
Така ж правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 29 квітня 2025 року у справі №910/2697/24.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною, навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
З огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, суд вважає, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану в суду першої інстанції в розмірі 2000 грн., що на переконання колегії відповідатиме критеріям розумності, справедливості та співмірності.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Ухова Романа Владиславовича  — залишити без задоволення.
Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року у цивільній справі №188/250/25 — залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у суду апеляційної інстанції у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2026 року.

Судді: