Справа № 375/1787/26
Провадження № 1-кп/375/145/26

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2026 року селище Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:
 
головуючого судді ОСОБА_1 ,
 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
 
прокурора ОСОБА_3 
 
обвинуваченого  ОСОБА_4 ,
 
захисника ОСОБА_5 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рокитне кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026111250000179 від 05.07.2026 року за обвинуваченням:
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м. Біла Церква, Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, не депутат, не адвокат, не особа з інвалідністю, не одруженого, військовослужбовеця військової служби за призовом під час мобілізації, майстер 1 рухомої майстерні безпілотних систем 1 ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому звані “солдат”, раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.407, ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації, будучи в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, у порушення вимог ст. ст.17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, з особистих мотивів, з метою ухилитись від проходження військової служби, 16.01.2025 о 08 год. 00 хв. самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_3 не з?явившись з щорічної відпустки та безпідставно ухилявся від виконання обов?язків військової служби понад три доби, а саме до 05.07.2026.
05.07.2026 ОСОБА_4 , відділенням поліції №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області затримано в порядку ст.208 КПК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Він же, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період військової частини НОМЕР_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вирішив вчинити кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, 04.07.2026 точного часу не встановлено, ОСОБА_6 , приїхав до місця проживання свого знайомого ОСОБА_4 та його співмешканки ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , де залишився ночувати.
05.07.2026 приблизно о 12 годині 20 хв. ОСОБА_4 
перебуваючи в середині будинку за адресою: 
АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп?яніння розпочав сварку з ОСОБА_6 .
Під час сварки у ОСОБА_4 на грунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_6 виник умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень.
З метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , ОСОБА_4 діючи умисно, протиправно, передбачаючи можливі наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, керуючись мотивом особистої неприязні, що раптово виникли на грунті сварки, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, взяв в ліву руку з підвіконника ніж, яким наніс йому один удар в область спини ділянки з права завдавши останньому тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини справа, що за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя у момент заподіяння.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро кається.
Показання обвинуваченого підтверджуються фактичними обставинами справи, які ніким не оспорюються.
Відповідно до ст. 349 ч.3 КПК України, враховуючи згоду учасників судового процесу, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, учасникам кримінального провадження, роз`яснено щодо правильності розуміння зазначеними особами змісту цих обставин, добровільності такої позиції, а також роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини у апеляційному порядку.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 доведена повністю і його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 121, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, та ч.5 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, тривалістю понад три доби. 
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК України відповідно до вимог ст.67 КК України є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце проживання, не працює, під наглядом лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, не одружений, не має на утриманні має дітей та інших непрацездатних осіб, є військовослужбовцем.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Згідно з роз`ясненнями п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».
Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, суд керується висновками Верховного Суду, зазначеними у постанові від 01.02.2018 року по справі №634/609/15-к.
Зокрема в цій постанові Верховним Судом сформульовано правовий висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За таких обставин, судом враховано дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та обставини, обтяжуючої покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, а також з врахуванням сукупності всіх обставин, які характеризують особу винного, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, та виходячи з того, що призначене покарання, має бути необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті кримінального закону.
Разом з тим, при призначенні покарання ОСОБА_4 , суд враховує Закон України № 2839-ІХ від 13.12.2022 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27 січня 2023 року, згідно якого посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, внесені зміни до ч. 1 ст. 75 та статті 69 КК України, а саме яким перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування положень ч. 1 ст. 75, ст. 69 КК України, доповнено статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Крім того, суд звертає увагу, що, з огляду на системне тлумачення законодавства та судову практику, щире каяття, яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Також, суд враховує позиції Верховного суду, викладені в постановах по справі № 750/2773/22, провадження № 51-3061км22 від 22.12.2022 та справі № 726/78/23, провадження № 51-1772км23 від 11.07.2023, з яких вбачається, що кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби свідчать про підвищену суспільну небезпечність, оскільки можуть призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а тому застосування іншого покарання ніж позбавлення волі, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за вчинення таких дій.
З врахуванням наведеного, особи обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання, та обставини, обтяжуючої покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень в межах санкції статей особливої частини Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень слід визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Вказане покарання на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. 
Процесуальні витрати відсутні. 
Долю речових доказів вирішити з дотриманням положень ст.100, ст.174 КПК України.
Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 07.07.2026 року стосовно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 02.09.2026 включно.
Відповідно до протоколу затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_4 затриманий 05.07.2026 о 16 год. 00 хв. в порядку ч. 4 ст. 208 КПК України.
Разом з цим, за приписами ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення з 05 липня 2026 року по 27 серпня 2026 року включно.
Враховуючи, що на підставі ухвали слідчого судді Рокитнянського районного суду Київської області від 07.07.2026 року накладено арешти на майно, яке в подальшому визнано речовими доказами, а розгляд провадження завершено, то арешти на підставі ч. 4 ст. 174 КПК України підлягають скасуванню.
Керуючись ст. ст. 371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання:
- за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;
- за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня проголошення вироку, а саме з 28 серпня 2026 року.
Зарахувати в строк відбування покарання, засудженому ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 05 липня 2026 року по 27 серпня 2026 року (включно) з розрахунку одному дню тримання під вартою відповідає один день попереднього ув`язнення.
Раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Скасувати арешт майна, накладений на підставі ухвали слідчого судді Рокитнянського районного суду Київської області від 07 липня 2026 року на предмет схожий на ніж, який поміщено в паперового конверту коричневого кольору, пластиковий чохол чорного кольору, після набрання вироком законної сили.
Речові докази після набрання вироком законної сили:
- предмет, схожий на ніж зі слідами РБК, який поміщено до паперового конверту коричневого кольору, пластиковий чохол чорного кольору, який поміщено до паперового конверту коричневого кольору, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів ВП № 1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області відповідно до квитанції про отримання на зберігання речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження № 168, номер книги обліку речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження 288, порядковий номер: 168, - знищити;
- футболку з отвором та плямами РБК, яку поміщено до спецпакету NPU 5471007, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів ВП № 1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області відповідно до квитанції про отримання на зберігання речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження № 169, номер книги обліку речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження 288, порядковий номер: 169, - знищити.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, захиснику.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Рокитнянський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1