ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року | м. Львів | Справа № 140/1627/26 пров. № А/857/17062/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Населенко Марії Михайлівни на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року (головуючий суддя Лозовський О.А.), постановлену у письмовому провадженні в м. Луцьку, у справі №140/1627/26 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Ковельського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Волинській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 , Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2026 року Адвокат Населенко Марія Михайлівна в інтересах ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Ковельського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Волинській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 , Комунального некомерційного підприємства “Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не виключення позивача з військового обліку з 20.10.2012; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 виключити позивача з військового обліку; заборону відповідачам вчиняти будь-які повторні дії щодо позивача; стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача 1000000 грн моральної шкоди; стягнення з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі, підтвердженому поданим суду розрахунком та доказами; стягнення з відповідача на користь позивача майнову шкоду, заподіяну внаслідок втрати доходу стоматологічної клініки за період вимушеної непрацездатності, у розмірі, визначеному розрахунками клініки, що додаються до позовної заяви; стягнення витрат на лікування, підтверджені квитанціями, чеками та платіжними документами, у повному обсязі; визнання зазначених витрат та втрачений дохід такими, що перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями відповідача.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу без розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на виконання ухвали суду від 16.02.2026 представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій приведено прохальну частину у відповідність до статті 5 КАС України вимоги сформульовано через належні способи захисту (визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення шкоди) з розмежуванням щодо кожного відповідача. Наведено детальне обґрунтування розміру моральної шкоди з посиланням на статтю 23 Цивільного кодексу України, постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995, із врахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, статусу позивача як лікаря-стоматолога. Надано розрахунки майнової шкоди (втрата доходу стоматологічної клініки, витрати на лікування) та обґрунтовано причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідачів та завданою шкодою. Додано докази сплати судового збору у визначеному законом розмірі. Таким чином, позивач у повному обсязі виконав вимоги ухвали суду від 16.02.2026, а допущений пропуск строку на 2 дні є незначним та не може бути підставою для повернення позовної заяви без розгляду питання про поновлення строку.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
У відповідності до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
В позовній заяві зазначаються:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень;
4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;
5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;
7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача;
10) у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт;
11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Згідно з ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.169 КАС України передбачає, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст. 160, 161 КАС України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.
Відповідно до ч. 2 ст. 169 КАС України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
З урахуванням викладеного, наведеними нормами передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Разом з цим, слід звернути увагу, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд повинен чітко зазначити недоліки такої позовної заяви та встановити спосіб і строк їх усунення.
Так, ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк сім днів з моменту отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви із зазначенням способу їх усунення шляхом приведення прохальної частини позову у відповідність, шляхом зазначення способу захисту порушених прав згідно з вимогами статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України; приведення викладених фактичних обставин справи та обґрунтування позову у відповідність до заявлених позовних вимог; належного та об`єктивного обґрунтування розміру моральної та майнової шкоди, надати відповідні розрахунки заявленої у позовній заяві моральної та майнової шкоди; доказу сплати судового збору з урахуванням вимог майнового і немайнового характеру, що попередньо становить 11194,88 грн, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Як зазначено судом першої інстанції, копію вказаної ухвали представник позивача одержала у електронному кабінеті системи “Електронний суд” 16.02.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 
23.02.2026 до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків апеляційної скарги, однак представник позивача не додав жодного документу на усунення недоліків позовної заяви згідно ухвали суду від 16.02.2026 та які б стосувались поданого позову.
28.02.2026 (зареєстровано в суді в перший робочий день 02.03.2026) представником позивача через систему “Електронний суд” подано уточнену (виправлену) позовну заяву на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Однак, вказана позовна заяви не відповідає вимогам статті 160 КАС України.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що в уточненій позовній заяві відсутня будь-яка інформація про відповідачів у справі та така подана поза межами строку встановленого судом.
Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що перша заява позивача про усунення недоліків апеляційної скарги подана 23.02.2026, тобто в межах строку, який був встановлений судом, а друга заява про усунення недоліків уточненою позовною заявою позивачем подана 28.02.2026, тобто лише на 2 дні пізніше спливу строк усунення недоліків, проте ще до моменту повернення судом позовної заяви.
З наведеного убачається, що позивачем вчинялись дії на виконання ухвали про залишення без руху від 16.02.2026 і такі заяви про усунення недоліків повинні враховуватися судом в сукупності та у взаємозв`язку з первинною позовною заявою, з метою уникнення застосування надмірного формалізму.
При цьому, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 5 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц, згідно яких, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.
Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не враховано всі доводи та вимоги позивача, які наведені в поданих клопотаннях у взаємозв`язку з первинною позовною заявою, та не надано належну оцінку таким доводам та вимогам.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі ст.169 КАС України, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи.
При прийнятті рішення судом апеляційної інстанції враховано, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що спосіб захисту прав та інтересів має бути належним, зокрема ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 24).
Водночас невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо).
Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21 (пункт 6.46), від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22 (пункт 58), від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22 (пункт 5.30).
Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/150/23 зазначено, що суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.
За правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №990/220/24 незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову, достатності доказів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Колегія суддів також враховує, що в адміністративному судочинстві діє принцип офіційного з`ясування усіх обставин справи, отже у разі наявності у суду додаткових питань він має можливість з`ясувати їх у підготовчому засіданні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала про повернення позову прийнята судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) пункт 52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».
У справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Згідно із частиною 3 статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Суд апеляційної інстанції констатує, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, чим порушив норми процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 241, 243, 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Населенко Марії Михайлівни задовольнити.
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у справі №140/1627/26 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя | | Т. І. Шинкар
судді | | О. І. Довга
| | І. І. Запотічний