Справа №127/36884/24 
Провадження №1-кп/127/1049/24 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2024 за № 62024240040000502, за обвинуваченням: 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Сашанськ Козятинського району Вінницької області, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 361-2 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

З обвинувального акта випливає, що відповідно до наказу виконувача обов`язків Голови ІНФОРМАЦІЯ_2 № 976-о від 12.10.2022, ОСОБА_5 призначений на посаду начальника митного поста « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до посадової інструкції ОСОБА_5 , начальник митного поста, зобов`язаний забезпечувати реалізацію державної політики щодо державної таємниці та захисту інформації з обмеженим доступом, контроль за її збереженням, кіберзахист, технічний та криптографічний захист інформації. Крім того, зобов`язаний здійснювати організацію виконання існуючих вимог щодо захисту інформації (режиму секретності) в автоматизованих системах.
Згідно зі статтею 21 Закону України «Про інформацію», інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна, та службова інформація. Конфіденційною є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах», інформаційна (автоматизована) система це організаційно-технічна система, в якій реалізується технологія обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів.
У відповідності до частин першої - третьої статті 11 Митного кодексу України, інформація, що стосується митної справи, отримана митними органами, може використовуватися ними виключно для митних цілей і не може розголошуватися без дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію, зокрема, передаватися третім особам, у тому числі іншим органам державної влади, крім випадків, визначених цим Кодексом та іншими законами України. Інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується митними органами, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом. Обробка персональних даних осіб, відомості про яких отримані митними органами, здійснюється без згоди таких осіб. За розголошення інформації, зазначеної у ти статті, посадові особи митних органів несуть відповідальність згідно із законом.
Відповідно до розділу № 1,2 Порядку доступу до інформації у системах, що забезпечують функціонування електронних інформаційних ресурсів митних органів, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1017 від 28.12.2023 (далі - Порядок), власником системи і володільцем інформації є ІНФОРМАЦІЯ_5 , а користувачами є посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_6 та п територіальних органів.
Відповідності до розділу 3 вказаного Порядку, користувачі мають право на доступ до інформації у системах відповідно до визначених посадовою інструкцією або розпорядчим документом повноважень.
При цьому користувачі зобов`язані:
- не розголошувати інформацію, що стала відома у зв`язку з виконанням посадових обов`язків та потребує захисту:
- забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу сторонніх осіб до власних атрибутів доступу (ідентифікатор і пароль) та/або особистого ключа.
Користувачам забороняється розголошувати (поширювати, передавати тощо) конфіденційну інформацію, в тому числі персональні дані, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків.
Наказом голови ІНФОРМАЦІЯ_7 № 934 від 24.11.2015 затверджено Порядок доступу до інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах ІНФОРМАЦІЯ_8 . Згідно вказаного порядку користувач зобов`язаний використовувати інформацію виключно в цілях, передбачених посадовою інструкцією. Користувачу забороняється використання інформації в цілях, не передбачених посадовою інструкцією та передавати конфіденційну інформацію стороннім особам.
Відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 № 48 від 25.01.2007 «Про введення в дослідну та постійну експлуатацію програмно- інформаційного комплексу «Інспектор-2006», з метою створення сприятливих умов для реалізації в ІНФОРМАЦІЯ_9 багатофункціональної системи « ІНФОРМАЦІЯ_10 », вдосконалення механізму проведення митного оформлення товарів та інших предметів, забезпечення всебічного застосування новітніх інформаційних технологій розпочато з 15.02.2007 постійну експлуатацію програмно-інформаційного комплексу «Інспектор-2006» розробки Регіональної інформаційної митниці у всіх структурних підрозділах, задіяних у митному оформленні товарів та інших предметів.
Програмно-інформаційний комплекс «Інспектор-2006» є автоматизованою системою, доступ до якої надано начальнику митного поста ОСОБА_5 .
Однак, в порушення вищезазначених вимог та норм Закону, ОСОБА_6 , діючи умисно, здійснив несанкціоноване розповсюдження інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в автоматизованій системі, створеній та захищеній відповідно до чинного законодавства, шляхом її передачі третій особі, на що не було законних підстав.
28.09.2023 о 14.08 ОСОБА_5 на мобільний телефон з абонентським номером НОМЕР_1 зателефонував його знайомий ОСОБА_7 ( НОМЕР_2 ). Під час телефонної розмови останній попросив ОСОБА_5 , як особу, яка має доступ до програмно- інформаційного комплексу «Інспектор-2006», повідомити йому інформацію, яка міститься в митній декларації ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 ».
При цьому ОСОБА_5 28.09.2023, перебуваючи у невстановленому місці (ймовірно в приміщенні адміністративної будівлі ІНФОРМАЦІЯ_4 , розташованої в АДРЕСА_2 ), під час вказаної телефонної розмови, яка тривала упродовж 7 хв. 46 с., через центральний сервер митниці здійснив відкриття в програмно-інформаційному комплексі «Інспектор-2006» митну декларацію № ПА401060/2023/000395 від 11.01.2023, яка подана до митного оформлення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » (код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) та розповсюдив ОСОБА_7 інформацію з обмеженим доступом, а саме: про кількість та дату митних оформлень ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » в 2022-2023 роках, найменування товару, перетин кордону, реквізити контрактів укладених товариством з контрагентами.
Таким чином, начальник митного поста « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , діючи умисно, використовуючи своє службове становище, несанкціоновано - без належних правових підстав, маючи доступ та допуск до інформації з обмеженим доступом в системі «Інспектор-2006», будучи попередженим про обов`язок нерозголошення відомостей, розповсюдив інформацію з обмеженим доступом (конфіденційну інформацію), яка зберігається в автоматизованій системі «Інспектор-2006», що створена та захищена відповідно до чинного законодавства щодо митної декларації № ИА401060/2023/000395 від 11.01.2023, яка подана до митного оформлення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » (код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ).
Обвинувачений  ОСОБА_5  в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав і суду пояснив, що в нього була розмова з ОСОБА_8 , однак ця розмова носила суто консультативний характер. ОСОБА_9 цікавило питання, чому немає реагування на заяви. Він запитав у ОСОБА_9 про підприємство. Після цього він зайшов у базу даних, щоб розуміти, про який саме митний пост має реагувати на подану заяву. Митне оформлення було проведене у ОСОБА_10 , все інше його не цікавило.
Час зазначеної розмови він не пам`ятає. Він був на робочому місці на Лебединського. Він погодився допомогти ОСОБА_11 , оскільки той просив про відомості, які є загальнодоступними. Відомості, які становлять службову інформацію його не цікавили.
Визначення конфіденційної інформації надане у статті 11 Митного кодексу. У їхній розмові зазначені відомості вони не обговорювали. Вони могли говорити в загальних рисах. Номер контракту йому називав ОСОБА_12 . Він запитав у ОСОБА_9 про контракт, оскільки на митниці було багато оформлень і його цікавило, за яким саме контрактом була написана заява, щоб можна було визначити, куди саме потрібно звертатись. Він визначив, що звернення потрібно адресувати до ІНФОРМАЦІЯ_12 . ОСОБА_13 скинув йому заяву, щоб він міг подивитись, у кого вона перебувала на опрацюванні. Результати опрацювання цієї заяви йому не відомі.
Під час розмови йшла мова про розташування товару або на території України, або за її межами. Строк доставки товару на митницю складає 10 днів, події приблизно шестимісячні, тому логічно, що товар вже виїхав.
Йому не відомо, чи зверталось товариство до митниці з приводу розголошення відомостей. Йому також не відомо, чи була подана скарга щодо розгляду заяви, оскільки він перебував у Вінниці, а заява була подана у Гайсині.
Свідок  ОСОБА_14  у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з обвинуваченим по роботі. На цей час він працює у відділі інформтехнологій ІНФОРМАЦІЯ_4 . Він був включений до складу колегії, яка проводила перевірку за дорученням ДБР. Наскільки він пам`ятає, перевірка була проведена у зв`язку з розголошенням відомостей з баз даних митниці. Комісія досліджувала митну декларацію, був сформований витяг, у якому зафіксовані всі дії з декларацією.
Під час роботи комісії слідчий ставив питання лише в частині того, хто оглядав декларацію. Вони досліджували декларацію від 11.01.2023. Дослідження проводили у системі «Інспектор», яку використовують працівники митниці під час оформлення митних декларацій. Декларація була переглянута на пості в Гайсині та у адмінприміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 по вул. Лебединського, прізвища осіб не пам`ятає.
Перегляд чужих декларацій іншим працівником можливий лише з дозволу керівника. Кожен працівник має свій логін та пароль. За допомогою такого ідентифікатора можна визначити дії кожного користувача бази даних. Кожен, хто має ідентифікатор, має доступ до усіх декларацій, що є у базі даних, однак у ідентифікаторі визначені права доступу - в межах свого поста чи розширений доступ.
Вхід до бази даних можливий лише з робочого комп`ютера, зі стороннього пристрою доступ до баз даних не можливий.
Порядком доступу до баз даних заборонене розголошення відомостей з баз даних. Він не пам`ятає, кому можливе надання відомостей з декларації.
В ході проведення перевірки вони не досліджували дії ОСОБА_15 , вони досліджували дії кожного користувача, порушень не виявили.
Свідок  ОСОБА_16  у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з обвинуваченим по роботі.
У 2024 році він працював на ІНФОРМАЦІЯ_13 у юридичному відділі та в секторі відомчої безпеки та контролю. Він був у складі комісії, що проводила перевірку за зверненням ДБР. Він був головою комісії, усіх членів комісії не пам`ятає.
Підставою для перевірки був лист ДБР. Наскільки він пам`ятає, у листі була ініційована перевірка щодо ОСОБА_15 , однак той був звільнений з митниці, тому провели перевірку щодо декларації, яка була зазначена у листі. Вони дослідили дії кожного працівника, який мав доступ до декларації. Кожен з них мав повноваження на перегляд декларації.
Він точно не пам`ятає, яким чином був оформлений доступ працівників до бази «Інспектор», керівник пише службову записку щодо надання прав доступу до системи, але точно не скаже. Хто оформив доступ працівникам, які мали доступ до декларації, вони не досліджували. Наскільки він пам`ятає, ОСОБА_17 був уповноважений на перегляд декларації.
За наслідками проведеної перевірки порушення виявлені не були.
Свідок  ОСОБА_18  в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з ОСОБА_19 по роботі. Зараз вона - заступник начальника митних платежів ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вона була включена до складу комісії для перевірки щодо розголошення відомостей з бази даних. Точно сказати не може, наче, був якийсь лист щодо проведення перевірки щодо однієї декларації в режимі експорту. Вони перевіряли, хто працював з цією декларацією. Усі особи, які з нею працювали, мали право доступу до декларації. Цих осіб вона не пам`ятає.
До складу комісії вона була включена як експерт з нарахування митних платежів, але такі платежі нараховані не були, тому її участь у роботі комісії була мінімальною.
За результатами проведеної перевірки склали висновок, згідно з яким порушення виявлені не були.
Свідок  ОСОБА_20  у судовому засіданні пояснила, що вона працює головним державним інспектором ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вона була залучена до комісії з перевірки декларації - точно не пам`ятає - щодо порушення посадових обов`язків. Вона не пам`ятає, чи перевіряли одну, чи декілька декларацій. За результатами проведеної перевірки порушення виявлені не були. Комісію очолював інспектор внутрішньої служби ОСОБА_16 . Вона була залучена в якості представника юридичного відділу для надання юридичної оцінки. Усі особи, які працювали з декларацією, мали доступ до неї згідно з посадовими обов`язками.
Свідок  ОСОБА_7  в судовому засіданні пояснив, що він раніше працював з обвинуваченим на митниці. Він вже біля 10 років не працює. Він не був прямим керівником обвинуваченого, вони спілкувались по роботі, вітали один одного зі святами.
Він телефонував до обвинуваченого щодо одного з товариств, дату не пам`ятає. Його цікавило, чому митницею затриманий розгляд заяви, поданої товариством. Наскільки пам`ятає, обвинувачений йому відповіді не надав. Яким чином було вирішене питання, яке його цікавило, він вже не пам`ятає. Обвинувачений не міг надати йому відповіді щодо суті заяви, оскільки така відповідь його не цікавила, його цікавила причина затримки з розгляду заяви.
Він у товаристві не працював, до нього хтось подзвонив і запитав щодо розгляду заяви. 
Він точно не пам`ятає, але наче, не просив обвинуваченого дивитись у базу «Інспектор». Його відповідь по суті заяви не цікавила, його цікавила причина затримки розгляду заяви. Він не знає, як обвинувачений мав уточнити суть його питання. Митна декларація його не цікавила, не цікавило його й найменування товару. Щоб говорити про митне оформлення, треба знати про декларацію, а його декларації не цікавили.
Відповідно до частини третьої статті 26 КПК суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:
-копію акту про проведення фактичної перевірки від 10.06.2024, відповідно до якого за результатами проведеної фактичної перевірки комісією на підставі отриманої інформації та копій підтверджуючих документів встановлено, що згідно з аудитом дій користувачів в АСМО «Інспектор» за період з 11.01.2023 по 29.05.2024, якими були здійснені дії з ЕМД № UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023, у розрізі кожного дня із зазначенням здійснених операцій (вхід, вихід, перегляд, зміни, модифікації, проставлення відміток тощо) працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_5 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 випадків неналежного виконання посадових обов`язків та вимог нормативно-правових актів з боку зазначених посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 не встановлено;
-копію доповідної записки від 13.06.2024 за № 25/25/5138, підписану ОСОБА_16 на ім`я в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 , згідно з якою відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 від 28.05.2024 за № 156 «Про проведення фактичної перевірки» проведена перевірка можливих порушень законодавства працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме розголошення інформації з обмеженим доступом з бази даних АСМО «Інспектор», що стосується ЕМД № UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023. В ході проведення перевірки встановлені особи, які здійснювали роботу із зазначеною декларацією, зокрема, на центральному сервері митниці ОСОБА_5 28.09.2023 здійснював дії з відкриття.
-копію листа за підписом в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 від 09.05.2024 за № 7.12-1/23/8.14/3405, відповідно до якого, зокрема, повідомлено, що ОСОБА_5 відповідно до електронних баз даних за період з 01.01.2021 по теперішній час здійснював перегляд інформації лише по одній митній декларації № UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023, яка подавалась до митного оформлення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », перегляд інформації за вищевказаною декларацією був здійснений ОСОБА_5 28.09.2023 о 14.43 год за допомогою його власних атрибутів доступу до інформації в АСМО «Інспектор»;
-протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 02.02.2024, згідно з яким зафіксована, зокрема, розмова між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , яка мала місце 28.09.2023;
-копію зобов`язання ОСОБА_5 про нерозголошення відомостей, копію порядку доступу до інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах ІНФОРМАЦІЯ_8 , затвердженого наказом № 934 від 24.11.2015;
-копію акта про проведення фактичної перевірки від 10.06.2024, відповідно до якого на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.11.2023 за № 755, листа ІНФОРМАЦІЯ_14 від 23.05.2024 за № 6381/8.14-12 щодо можливих порушень чинного законодавства працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 проведена відповідна перевірка, за результатами якої випадків неналежного виконання посадових обов`язків та вимог нормативно-правових актів з боку ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_5 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 не виявлено;
-лист за підписом в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 на ім`я старшого слідчого в ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_29 від 09.05.2024 за № 7.12-1/23/8.14/3405, згідно з яким ОСОБА_5 за період з 01.01.2021 по теперішній час здійснював перегляд інформації лише по одній митній декларації UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023, яка подавалася до митного оформлення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », перегляд інформації за вищевказаною декларацію був здійснений 28.09.2023 о 14.43 год ОСОБА_5 за допомогою його власних атрибутів доступу до інформації в АСМО «Інспектор»;
-копії наказів ІНФОРМАЦІЯ_2 № 48 від 25.01.2007 «Про введення в дослідну та постійну експлуатацію програмно-інформаційного комплексу «Інспектор-2006», № 1017 від 28.12.2023 «Про затвердження порядку доступу до інформації у системах, що забезпечують функціонування електронних інформаційних ресурсів митних органів», № 263 від 19.05.2023 «Про затвердження положення про Єдину автоматизовану інформаційну систему митних органів, порядок і умови застосування її систем», наказів про призначення та посадових інструкцій ОСОБА_5 ;
-копію доповідної записки голови комісії з проведення перевірки ОСОБА_30 на ім`я в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 , відповідно до якого повідомлено про закінчення фактичної перевірки, за результатами якої складений акт від 10.06.2024;
-протокол огляду від 05.11.2024, згідно з яким оглянуті матеріали, здобуті за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 № 0-2612т від 28.08.2023.
Аналізуючи показання обвинуваченого, свідків, надані суду докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.
З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що старший слідчий в ОВС четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницький, ОСОБА_31 27.06.2024 направив на ім`я керівника четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_32 повідомлення про виявлення ознак кримінального правопорушення. Зі змісту зазначеного повідомлення випливає, що в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 42022020000000469 за ознаками частини першої статті 366, частини першої статті 212, частини третьої статті 212, частини першої статті 205-1 КК виявлений факт розголошення інформації з обмеженим доступом працівником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 .
Як випливає з наданого суду витягу з ЄРДР 27.06.2026 о 12.40 год на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень внесені відомості за № 62024240040000170 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 361-1 КК.
08.07.2024 старшим слідчим в ОВС четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_33 подав слідчому судді Вінницького міського суду Вінницької області клопотання про надання тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469.
15.07.2024 слідчим суддею ІНФОРМАЦІЯ_17 зазначене клопотання було задоволене та наданий тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469 з можливістю ознайомлення та вилученням належним чином завірених копій документів.
23.07.2024 старшим слідчим в ОВС четвертого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_34 оформлений протокол тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469.
З наданих суду копій матеріалів випливає, що 22.05.2024 старшим слідчим в ІНФОРМАЦІЯ_18 ОСОБА_34 у кримінальному провадженні № 42022020000000469 на підставі статей 2, 40, 84, 93 КПК на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 направлений лист з проханням провести фактичну перевірку за фатом здійснення оформлення митної декларації UA401060/2023/000395 від 11.01.2023, під час якої встановити посадових осіб, час, місце, а також порушення законодавства України.
16.06.2024 за підписом в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 на ім`я старшого слідчого в особливо важливих справах ІНФОРМАЦІЯ_18 ОСОБА_35 був направлений лист за № 7.12-1/25/8.14/4341, згідно з яким направлені результати фактичної перевірки, проведеної на підставі листа ІНФОРМАЦІЯ_19 від 23.05.2024 за № 6381/8.14-12. Зазначена перевірка проведена відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 від 28.05.2024 за № 156. Результати фактичної перевірки оформлені актом № 7/25 від 10.06.2024, копія якого і направлена слідчому.
Зі змісту акту про проведення фактичної перевірки від 10.06.2024 випливає, що за результатами проведеної фактичної перевірки комісією на підставі отриманої інформації та копій підтверджуючих документів встановлено, що згідно з аудитом дій користувачів в АСМО «Інспектор» за період з 11.01.2023 по 29.05.2024, якими були здійснені дії з ЕМД № UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023, у розрізі кожного дня із зазначенням здійснених операцій (вхід, вихід, перегляд, зміни, модифікації, проставлення відміток тощо) працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_5 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 випадків неналежного виконання посадових обов`язків та вимог нормативно-правових актів з боку зазначених посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 не встановлено.
Надані суду матеріали містять копію доповідної записки від 13.06.2024 за № 25/25/5138, підписану ОСОБА_16 на ім`я в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_36 . Зі змісту зазначеної доповідної записки випливає, що відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 від 28.05.2024 за № 156 «Про проведення фактичної перевірки» проведена перевірка можливих порушень законодавства працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме розголошення інформації з обмеженим доступом з бази даних АСМО «Інспектор», що стосується ЕМД № UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023. В ході проведення перевірки встановлені особи, які здійснювали роботу із зазначеною декларацією, зокрема, на центральному сервері митниці ОСОБА_5 28.09.2023 здійснював дії з відкриття.
Надані суду матеріали також містять копію листа за підписом в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 від 09.05.2024 за № 7.12-1/23/8.14/3405, відповідно до якого, зокрема, повідомлено, що ОСОБА_5 відповідно до електронних баз даних за період з 01.01.2021 по теперішній час здійснював перегляд інформації лише по одній митній декларації № UA 401060/2023/000395 від 11.01.2023, яка подавалась до митного оформлення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », перегляд інформації за вищевказаною декларацією був здійснений ОСОБА_5 28.09.2023 о 14.43 год за допомогою його власних атрибутів доступу до інформації в АСМО «Інспектор».
На підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння представник сторони обвинувачення надав суду в копіях накази про призначення (переведення) ОСОБА_5 на посаду, його посадові інструкції, а також документи на підтвердження факту реєстрації у ОСОБА_5 прав доступу до АСМО «Інспектор». Відомості, викладені у зазначених документах сторони кримінального провадження, у судовому засіданні не заперечували. З копій зазначених документів випливає, що ОСОБА_5 був призначений на посаду начальника митного поста « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі наказу виконувача обов`язків Голови ІНФОРМАЦІЯ_2 № 976-о від 12.10.2022. у зв`язку з таким призначенням ОСОБА_5 мав доступ до АСМО «Інспектор-2006».
З наданого суду протоколу за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 02.02.2024 випиває, що 28.09.2023 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мала місце розмова, в ході якої ОСОБА_7 просив ОСОБА_5 перевірити відомості щодо оформлення митної декларації щодо поставки гороху товариством « ІНФОРМАЦІЯ_11 ». Зазначене оформлення мало відбутись у м. Гайсин Вінницької області. Зі змісту розмови випливає, що в ході перевірки за допомогою бази даних ОСОБА_5 повідомив, що було здійснене дев`ять оформлень, повідомив, що товар вже виїхав.
Захисник обвинуваченого, заперечуючи можливість притягнення його підзахисного до кримінальної відповідальності, здійснив посилання на те, що ряд доказів у кримінальному провадженні мають бути визнані недопустимими. Зокрема, захисник здійснив посилання на те, що ухвалою слідчого судді від 15.07.2024 слідчому ОСОБА_37 наданий дозвіл на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та вилучення належним чином завірених копій матеріалів. Незважаючи на встановлені обмеження, як зазначив захисник, слідчий під час виконання ухвали від 15.07.2024 на підставі протоколу від 23.07.2024 вилучив з матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469 саме оригінали документів, а саме протоколу НСРД від 02.02.2024, листа ІНФОРМАЦІЯ_20 від 22.05.2024, листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19.06.2024, акту фактичної перевірки від 10.06.2024, доповідної записки та листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 09.05.2024. Саме тому, на переконання сторони захисту, під час досудового розслідування були порушенні суттєві умови, визначені ухвалою слідчого судді.
Оцінюючи наведені доводи сторони захисту, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Вище суд вже навів хронологію реєстрації кримінального провадження та отримання доказів у цьому кримінальному провадженні, тому вважає за недоцільно повторно наводити зазначені обставини. При цьому суд вважає слушними зауваження захисника обвинуваченого в частині того, що ухвалою слідчого судді від 15.07.2024 слідчим у кримінальному провадженні № 62024240040000170 наданий тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469 з можливістю ознайомитись та вилучити належним чином завірені копії документів. З протоколу тимчасового доступу від 23.07.2024 випливає, що з матеріалів кримінального провадження отримані саме копії документів згідно з переліком, а також оригінал протоколу НСРД від 02.02.2024. 
Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що абзацом першим частини першої статті 159 КПК визначено, що тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).
Зі змісту частини третьої статті 165 КПК випливає, що особа, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і оригіналів або копій документів, зобов`язана залишити володільцю речей і оригіналів або копій документів опис речей і оригіналів або копій документів, які були вилучені на виконання ухвали слідчого судді, суду.
Згідно з реченням першим частини четвертої статті 165 КПК на вимогу володільця особою, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і документів, має бути залишено копію вилучених оригіналів документів. Реченням другим частини четвертої статті 165 КПК визначено, що копії документів, які вилучаються або оригінали яких вилучаються, виготовляються з використанням копіювальної техніки, електронних засобів володільця (за його згодою) або копіювальної техніки, електронних засобів особи, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і документів.
Отже, суд вважає слушними зауваження захисника обвинуваченого в частині того, що під час вилучення оригіналу протоколу НСРД від 02.02.2024 слідчий діяв всупереч дозволу згідно з ухвалою слідчого судді від 15.07.2024. 
Зі змісту пункту 1 частини другої статті 87 КПК випливає, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
У постанові від 12.11.2020 (справа № 201/2194/17) Верховний Суд (далі - ВС) зауважив таке.
Згідно з частиною першою статті 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до частини другої статті 98 КПК документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Частиною третьою статті 99 КПК визначено, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
Зазначена норма закону є імперативною та прямо вказує, що сторони кримінального провадження на підтвердження тих чи інших обставин, що є предметом доказуванням у кримінальному провадженні не просто мають право, а зобов`язані надати суду оригінал документа, тобто сам документ. Виключення з даного правила допускаються лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 99 КПК.
Так, пунктом 3 частини п`ятої статті 99 КПК передбачає, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості (копії документів), зокрема, якщо оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур.
Разом з тим правова процедура та підстави тимчасового доступу до речей і документів у рамках кримінального провадження закріплено у Главі 15 КПК України.
Частиною шостою статті 163 КПК передбачено, що слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.
У постанові від 30.03.2023 (справа № 303/1425/18) ВС з посиланням на постанову ВС від 31.08.2022 (справа № 756/10060/17) зауважив, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
На користь відповідного висновку свідчить зміст статті 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини (абзац 6 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВС від 31.08.2022).
Частинами другою та третьою статті 87 КПК передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката (абзац 7 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВС від 31.08.2022).
З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (стаття 3 Конвенції, частина перша статті 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (пункт «с» частини третьої статті 6 Конвенції, стаття 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (пункт «d» частини третьої статті 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (стаття 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (частина перша статті 63 Конституції України) (абзац 8 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВС від 31.08.2022).
Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України (абзац 9 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВС від 31.08.2022).
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання (абзац 10 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВС від 31.08.2022).
Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні.
При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело.
Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей.
У згаданій вище постанові від 12.11.2020 (справа № 201/2194/17) ВС визнав ряд доказів недопустимими у зв`язку з порушенням суттєвих умов їх отримання. Однак такий висновок ВС був зроблений у зв`язку з тим, що зі змісту протоколу доступу до речей та документів випливає, що слідча дія, під час якої вилучений доказ у кримінальному провадженні, була проведена поза межами процесуального строку, визначеного ухвалою слідчого судді. Тому висновки ВС у цій частині суд вважає, що не можуть бути застосовані у цьому кримінальному провадженні, оскільки відповідні документи у кримінальному провадженні, що є предметом судового розгляду, були отримані в межах строку дії ухвали слідчого судді. 
У зв`язку з наведеним суд вважає, що правові підстави для визнання протоколу НСРД недопустимим доказом у зв`язку з тим, що під час досудового розслідування в порядку тимчасового доступу був отриманий його оригінал, а не копія, як зазначено в ухвалі слідчого судді, відсутні.
Окрім цього, захисник обвинуваченого, зауважив, що докази у цьому кримінальному провадженні мають бути визнані недопустимими з огляду на порушення вимог кримінально-процесуального закону під час об`єднання кримінальних проваджень та їх виділення. 
Зокрема, захисник здійснив посилання на те, що постанова прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_38 від 07.10.2024 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань винесена незаконно. Зазначена постанова, як зауважив захисник, винесена у кримінальному провадженні № 42022020000000469. Відповідно до цієї постанови матеріали досудових розслідувань № 42022020000000469 та № 62024240040000170 об`єднані в одне провадження під № 42022020000000469. Захисник додатково зауважив, що приписи частини першої статті 217 КПК не передбачає можливості об`єднання матеріалів кримінального провадження, в яких особі повідомлено про підозру та матеріалів, в яких жодній особі про підозру не повідомлено. Натомість, як зауважив захисник обвинуваченого, ОСОБА_5 повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 361-2 КК, було вручене 10.09.2024 у кримінальному провадженні № 62024240040000170.
Аналогічного змісту скаргу щодо незаконності постанови про об`єднання кримінальних проваджень та їх виділення захисником була подана під час підготовчого судового засідання у цьому кримінальному провадженні.
Оцінюючи доводи захисника у цій частині, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Як суд зазначив вище, обвинувальний акт був складений у кримінальному провадженні № 62024240040000502. Відомості до ЄРДР були внесені на підставі матеріалів правоохоронних органів 27.06.2024 за № 62024240040000170. Клопотання про надання тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469 було оформлене у кримінальному провадженні № 62024240040000170. Повідомлення про підозру ОСОБА_5 було вручене 10.09.2024 у кримінальному провадженні № 62024240040000170.
З постанови прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_39 від 07.10.2024 випливає, що останній у межах кримінального провадження № 42022020000000469 за ознаками злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною першою статті 212, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 205-1 КК, де про підозру жодній особі не повідомлено, прийняте рішення про його об`єднання з матеріалами кримінального провадження № 62024240040000170, у якому про підозру за частиною першою статті 361-2 КК повідомлено ОСОБА_5 , прийняте рішення про об`єднання зазначених кримінальних проваджень під загальним № 42022020000000469. Підставою для прийняття цього процесуального рішення, як випливає із зазначеної постанови, було те, що наявні підстави вважати, що зазначені кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються досудові розслідування, вчинені однією особою.
01.11.2024 прокурором відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 у межах кримінального провадження № 42022020000000469 прийняте рішення про виділення матеріалів досудового розслідування за підозрою ОСОБА_5 за частиною першою статті 362-1 КК. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що досудове розслідування за підозрою ОСОБА_5 за частиною першою статті 361-2 КК завершується, виділення цих матеріалів негативно на повноту досудового розслідування обох кримінальних проваджень не вплине. 
З витягу з ЄРДР випливає, що 01.11.2024 на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень внесені відомості за № 62024240040000502 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 361-2 КК. 
Згідно з частиною першою статті 214 КПК слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до речення першого частини другої статті 214 КПК досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Отже, на стадії внесення відомостей до ЄРДР слідчий чи прокурор не уповноважені перевіряти достовірність матеріалів, на підставі яких відповідні відомості мають бути внесені до ЄРДР. Тому твердження захисника обвинуваченого в частині того, що до внесення відомостей до ЄРДР слідчий (прокурор) не перевірили джерело походження інформації про наявність у діях обвинуваченого будь-якого складу злочину, хибні.
Як суд зазначив вище, захисник обвинуваченого здійснив посилання на невірне тлумачення приписів частини першої статті 217 КПК під час прийняття прокурором процесуального рішення про об`єднання матеріалів досудових розслідувань.
Зі змісту частини першої статті 217 КПК випливає, що у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).
Отже, наведена норма кримінально-процесуального закону уповноважує прийняти рішення про об`єднання матеріалів досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами). Тому здійснення посилання захисником обвинуваченого на порушення під час винесення постанови від 07.10.2024 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань в одне провадження суд вважає хибним.
Як підставу для визнання протиправними рішень від 07.10.2024 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань та від 01.11.2024 про виділення матеріалів досудового розслідування захисник здійснив посилання на те, що з моменту об`єднань матеріалів досудових розслідувань в одне провадження до моменту їх виділення жодні слідчі дії у об`єднаному кримінальному провадженні проведені не були. Разом з тим, у межах кримінального провадження № 62024240040000502, яке є предметом судового розгляду суд позбавлений процесуальної можливості перевірити зазначені твердження сторони захисту, оскільки кримінальне провадження № 42022020000000469, з якого ці матеріали виділені, не було предметом судового розгляду. Тому зазначені доводи сторони захисту суд не може прийняти до уваги в якості визнання процесуального рішення прокурора від 07.10.2024 протиправним. 
Захисник обвинуваченого в якості доводів щодо недопустимості ряду доказів у кримінальному провадженні, яке є предметом судового розгляду, здійснив посилання і на те, що під час прийняття рішення про виділення матеріалів досудових розслідувань не прийняте рішення про виділення клопотання про надання дозволу на проведення НСРД № 1036т/14-01-04 від 18.08.2023. у зв`язку з цим захисник вважає, що прийняття процесуальних рішень щодо об`єднання та виділення матеріалів досудових розслідувань було зумовлене метою легалізації вилучення 23.07.2024 оригіналу протоколу НСРД від 02.02.2024. Також захисник зауважив, що протокол НСРД від 02.02.2024 за № 4/14-02-04,270т та постанова від 01.11.2024 не виділялись.
Оцінюючи доводи захисника у цій частині, суд вважає за доцільне зауважити таке.
З протоколу тимчасового доступу від 23.07.2024, на підставі якого у кримінальному провадженні № 62024240040000170 були отримані копії та оригінали з матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469, випливає, що на виконання ухвали слідчого судді від 15.07.2024 про надання такого доступу, були отримані копії протоколу допиту свідка ОСОБА_7 , протокол допиту свідка ОСОБА_5 , лист на ІНФОРМАЦІЯ_21 № 24497/14-01-04/24 від 22.05.2024, відповідь ІНФОРМАЦІЯ_4 з додатками № 7.12-1/25/8.14/4340 від 19.06.2024, лист на ІНФОРМАЦІЯ_21 № 21334/14-01-04/24 від 08.05.2024, відповідь ІНФОРМАЦІЯ_4 з додатками № 7.12-1/23/8.14/3405 від 09.05.2024 та оригінал протоколу за результатами НСРД - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 02.02.2024.
За результатами розгляду клопотання прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_40 від 12.08.2024 ІНФОРМАЦІЯ_22 14.08.2024 постановив ухвалу, згідно з якою надав дозвіл на використання у кримінальному провадженні № 62024240040000170 матеріалів НСРД, які були здобуті у кримінальному провадженні № 42022020000000469, а саме протоколу за результатами НСРД - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 02.02.2024 за № 349т, DVD № 327/т/МНІ, клопотання про надання дозволу на проведення НСРД № 1036т/14-01-04 від 18.08.2023, доручення щодо проведення НСРД № 1065т/14-01-04 від 01.09.2023, ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 від 28.08.2023 за № 0-2612т.
Вище суд зазначив, що кримінальне провадження № 62024240040000170 на підставі постанови прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_41 від 07.10.2024 було об`єднане в одне провадження з кримінальним провадженням № 42022020000000469.
У подальшому на підставі постанови прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 від 01.11.2024 з матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469 були виділені ряд матеріалів, на підставі чого 01.11.2024 до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне провадження № 62024240040000502. Зі змісту згаданої постанови випливає, що з матеріалів кримінального провадження були виділені, зокрема, протокол за результатами НСРД від 02.02.2024 за № 349т, клопотання про надання дозволу на використання матеріалів НСРД у іншому кримінальному провадженні № 31-101-23 від 13.08.2024, ухвала слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 від 14.08.2024 про надання дозволу на використання матеріалів НСРД в іншому провадженні. Також з наведеної постанови випливає, що з матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469 були виділені й клопотання про надання дозволу на проведення НСРД № 1036т/14-01-04 від 18.08.2023, доручення щодо проведення НСРД № 1065т/14-01-04 від 01.09.2023 та ухвала слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 від 28.08.2023 за № 0-2612т.
На підставі клопотання прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 від 01.11.2024 слідчим суддею ІНФОРМАЦІЯ_16 04.11.2024 постановлена ухвала, відповідно до якої наданий надав дозвіл на використання у кримінальному провадженні № 62024240040000502 матеріалів НСРД, які були здобуті у кримінальному провадженні № 42022020000000469, а саме протоколу за результатами НСРД - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 02.02.2024 за № 349т, DVD № 327/т/МНІ, клопотання про надання дозволу на проведення НСРД № 1036т/14-01-04 від 18.08.2023, доручення щодо проведення НСРД № 1065т/14-01-04 від 01.09.2023, ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 від 28.08.2023 за № 0-2612т.
Отже, доводи захисника обвинуваченого в частині того, що наведені вище матеріали не були виділені з кримінального провадження № 42022020000000469 спростовані наданими суду матеріалами справи. Разом з тим, суд вважає слушними зауваження захисника обвинуваченого в частині того, що клопотання про надання дозволу на проведення НСРД № 1036т/14-01-04 від 18.08.2023, доручення щодо проведення НСРД № 1065т/14-01-04 від 01.09.2023, ухвала слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 від 28.08.2023 за № 0-2612т не були предметом судового дослідження у цьому провадженні. Також суд вважає слушними твердження захисника обвинуваченого в частині того, що надані прокурором суду матеріали не містять відомостей про те, що згадані вище матеріали були відкриті стороні захисту. Незважаючи на зазначені твердження сторони захисту, прокурором під час судового розгляду кримінального провадження не були вжиті заходи, спрямовані на спростування зазначених тверджень захисника. Натомість зазначені твердження захисника узгоджуються з реєстром матеріалів досудового розслідування. З огляду на викладене суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 16.02.2023 (справа № 303/5271/17) ВС зазначив, що процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Відповідно до статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Процесуальні ж документи, які стали підставою для проведення НСРД, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК, оскільки не містять зафіксованих та зібраних оперативними підрозділами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.
Отже, як зазначив ВС у згаданому судовому рішенні, процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД (у тому числі і відповідна ухвала слідчого судді) повинні досліджуватися судом під час розгляду справи у суді першої інстанції з метою оцінки допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД.
У постанові від 17.02.2026 (справа № 285/3755/20) ВС наголосив, що процесуальні підстави і повноваження на здійснення НСРД не є доказами у кримінальному провадженні. Тобто необхідно чітко відрізняти докази у кримінальному провадженні і процесуальні підстави для їхнього отримання чи проведення слідчих (розшукових) гласних чи негласних дій.
ВС додаткового зазначив, що на вимогу сторони захисту такі процесуальні документи повинні бути надані стороною обвинувачення. 
Відповідно до речення першого частини п`ятої статті 364 КПК учасники судового провадження мають право в судових дебатах посилатися лише на ті докази, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому реченням другим частини п`ятої статті 364 КПК визначено, що у разі якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази, суд відновлює з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, після закінчення якого знову відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин.
Як суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження захисник обвинуваченого здійснив посилання на те, що матеріали НСРД, оформлені протоколом від 02.02.2024, не можуть бути визнані допустимим доказом, оскільки ці матеріали не були виділені з матеріалів кримінального провадження № 42022020000000469. Однак, як суд зазначим вище, зазначені твердження захисника були спростовані наданими суду матеріалами справи. Твердження про неможливість використання протоколу ІНФОРМАЦІЯ_23 у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не були відкриті стороною захисту відповідне клопотання, судове рішення та доручення на проведення НСРД захисником було висловлене лише під час диспуту в судових дебатах. Клопотання про відновлення з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами з метою підтвердження або спростування правомірності проведення НСРД сторонами кримінального провадження заявлене не було. Тому, зважаючи на те, що твердження про визнання доказів недопустимими з наведених підстав не було предметом дослідження під час судового розгляду кримінального провадження в порядку § 3 глави 28 КПК, суд вважає такі твердження захисника обвинуваченого такими, що не заслуговують на увагу. Натомість протокол за результатами НСРД від 02.02.2024 має бути оцінений відповідно до приписів частини першої статті 94 КПК.
Заперечуючи проти можливості використання протоколу НСРД, захисник здійснив посилання на те, що про можливу наявність ознак кримінально-караного діяння стало відомо 28.09.2023, про що свідчить протокол за результатами НСРД від 02.02.2024. Однак, як стверджує захисник відповідні відомості до ЄРДР були внесені лише 27.06.2024. 
Оцінюючи зазначені твердження захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Суд вважає за доцільне зауважити, що протокол за результатами НСРД був складений оперуповноваженим оперативного ІНФОРМАЦІЯ_24 , розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_42 02.02.2024. Згідно з цим протоколом розмова, яка є предметом судового дослідження, мала місце 28.09.2023. Однак суд враховує, що гриф секретності з цього документа був знятий 20.02.2024. Натомість повідомлення про виявлення ознак кримінального правопорушення старшим слідчим в ОВС четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому ОСОБА_43 було складене 27.06.2024. І на підставі зазначеного повідомлення 27.06.2024 до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне провадження № 62024240040000170. 
Як суд зазначив вище, реченням першим частини першої статті 214 КПК визначено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
З наведеної норми кримінально-процесуального закону випливає, що особами, уповноваженими на внесення відомостей до ЄРДР є саме слідчий, прокурор, дізнавач. Натомість оперуповноважений оперативного відділу у м. Вінниці ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому відповідно до приписів частини першої статті 41 КПК віднесений до працівників оперативних підрозділів.
Порядок проведення негласних слідчих дій регламентований Інструкцією про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженою наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16.11.2012 за № 114/1042/516/1199/936/1687/5 (далі - Інструкція).
Розділом IV Інструкції регламентована фіксація результатів НСРД та дослідження інформації. 
Зокрема, пунктом 4.1 розділу IV Інструкції визначено, що протокол про хід і результати проведеної негласної слідчої (розшукової) дії (або її етапів) складається слідчим, якщо вона проводиться за його безпосередньої участі, в інших випадках - уповноваженим працівником оперативного підрозділу, і повинен відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження.
Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Інструкції періодичність складання протоколів залежить від виду негласної слідчої (розшукової) дії, терміну її проведення (одномоментно чи упродовж часу), від доручення слідчого, прокурора, але в будь-якому випадку безпосередньо після отримання фактичних даних, які можуть використовуватись як докази для встановлення місця перебування особи, що розшукується, про кожний випадок огляду, виїмки, дослідження матеріалів про результати негласної слідчої дії тощо.
Відповідно до пункту 4.3 розділу IV Інструкції кожний протокол про результати проведеної негласної слідчої (розшукової) дії з додатками не пізніше 24 годин після його складання передається прокурору, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
При цьому пунктом 4.3.1 розділу IV Інструкції визначено, що у разі якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується в даному кримінальному провадженні, слідчим або уповноваженим оперативним підрозділом невідкладно складається протокол, що не пізніше 24 годин з моменту виявлення ознак зазначеного кримінального правопорушення надається прокурору, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
Зі змісту пункту 4.3.2 розділу IV Інструкції випливає, що прокурор досліджує отриману інформацію, визначену в пункті 4.3.1 і в разі підтвердження даних про виявлення ознак кримінального правопорушення, яке не розслідується в даному кримінальному провадженні, узгодивши це питання з керівником прокуратури, складає відповідне клопотання і вносить його на розгляд слідчому судді.
У постанові від 23.03.2023 (справа № 679/750/20) ВС зауважив, що частиною першою статті 214 КПК передбачено обов`язок слідчого після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, невідкладно, але не пізніше 24 годин внести відповідні відомості до ЄРДР. Частиною третьою цієї норми процесуального закону не допускається здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення. 
У постанові від 12.08.2020 (справа № 333/7457/16) ВС зауважив, що відповідно до частини першої статті 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. При цьому здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з пунктом 4.3.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5 (далі Інструкція), якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується в даному кримінальному провадженні, слідчим або уповноваженим оперативним підрозділом невідкладно складається протокол, що не пізніше 24 годин з моменту виявлення ознак зазначеного кримінального правопорушення надається прокурору, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
ВС у наведеному судовому рішенні проаналізував обставини зволікання вирішення питання щодо призначення у кримінальному провадженні судово-хімічної експертизи вилучених у ході проведення оперативної закупки речовин. Тому ВС зауважив, що доводи прокурора про тривалість проведення експертиз у кримінальному провадженні, що позбавило можливості органу досудового розслідування внести відомості до ЄРДР у строк, встановлений процесуальним законом, є надуманими та не ґрунтуються на матеріалах справи.
Хоча наведені судові рішення ВС були здійснені щодо дещо інших фактичних обставин, однак суд вважає їх прийнятними, оскільки ВС було вирішене питання щодо прийнятності доказів, здобутих внаслідок недотримання імперативних вимог кримінально-процесуального закону щодо внесення відомостей до ЄРДР.
Крім того, у постанові від 22.03.2023 (справа № 161/1921/20) ВС зауважив, що проведення НСРД - контроль за вчиненням повторного злочину без внесення відомостей до ЄРДР щодо розслідування кожного самостійного одиничного кримінального правопорушення за наявності розірваної повторності тотожних злочинів у кримінальному провадженні, де до ЄРДР внесено відомості лише про перший із послідовно вчинених злочинів, є здійсненням досудового розслідування другого і наступних злочинів до внесення відомостей до ЄРДР, що тягне за собою правові наслідки, передбачені частиною другою статті 86, частиною третьою статті 214 КПК.
Також ВС у наведеному рішенні зауважив, що суд, вирішуючи питання про недопустимість як доказів указаних вище матеріалів НСРД, не має підстав наводити додаткові мотиви, які спираються на обґрунтування відповідних аспектів застосування положень статті 87 вказаного Кодексу. Посилання судом на такі докази під час ухвалення судового рішення призводить до порушення прав і свобод людини, зокрема права на захист і справедливий суд, що суперечить положенням статей 19, 62 Конституції України, статей 2, 8, 9, 17, 30 КПК.
Отже, суд вважає слушними зауваження захисника обвинуваченого в частині того, що при внесенні 27.06.2024 до ЄРДР відомостей за № 62024240040000170, стороною обвинувачення не були дотримані приписи пунктів 4.3.1 та 4.3.2 розділу IV Інструкції, оскільки про виявлення ознак правопорушення оперативному підрозділу, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022020000000469 стало відомо 28.09.2023, однак відповідний протокол про результати НСРД був складений 02.02.2024, лише 20.02.2024 з нього знятий гриф секретності й лише 27.06.2024 слідчим сформоване повідомлення про виявлення ознак злочину і цього ж дня - 27.06.2024 внесені відомості до ЄРДР. Клопотання про надання дозволу на використання матеріалів НСРД слідчий було підготовлене 12.08.2024, подане до ІНФОРМАЦІЯ_16 14.08.2024 і відповідне процесуальне рішення слідчим суддею ІНФОРМАЦІЯ_16 про надання дозволу на використання матеріалів НСРД було ухвалене 14.08.2024. Саме тому суд вважає слушними доводи захисника обвинуваченого в частині того, що відомості, отримані в ході здійснення НСРД, оформлені протоколом від 02.02.2024, були отримані з порушенням порядку, визначеного пунктами 4.1- 4.3 розділу IV Інструкції. 
Суд враховує, що надані суду матеріали не містять відомостей, які б свідчили про те, які саме процесуальні дії були здійснені з моменту складення протоколу за результатами НСРД, в ході якого були виявлені ознаки злочину, тобто 02.02.2024 по момент складення слідчим відповідного повідомлення про виявлення ознак злочину та внесення на підставі нього відомостей до ЄРДР, тобто 27.06.2024. Однак суд також враховує, що наведені вище приписи Інструкції є імперативними. Порушення наведених приписів свідчить, що сторона обвинувачення діяла поза межами порядку та повноважень, визначеним кримінально-процесуальним законом. Тому доводи захисника у цій частині суд вважає слушними.
Вирішуючи питання щодо можливості використання протоколу НСРД в якості доказу в цьому кримінальному провадженні, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Вище суд зазначив, що у постанові від 22.03.2023 (справа № 161/1921/20) ВС звертав увагу на те, що суд, вирішуючи питання про недопустимість як доказів матеріалів НСРД, не має підстав наводити додаткові мотиви, які спираються на обґрунтування відповідних аспектів застосування положень статті 87 вказаного Кодексу. Посилання судом на такі докази під час ухвалення судового рішення призводить до порушення прав і свобод людини, зокрема права на захист і справедливий суд, що суперечить положенням статей 19, 62 Конституції України, статей 2, 8, 9, 17, 30 КПК.
У постанові від 23.01.2025 (справа № 759/7753/22) ВС зауважив, що застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя задля досягнення мети і вирішення його завдань, визначених приписами статті 2 КПК.
Також ВС у цьому судовому рішенні зауважив, що попри те, що кримінальний процесуальний закон не визначає критеріїв допустимості доказів у контексті реалізації приписів статті 86 КПК, вони визначені в доктрині кримінального процесуального права: 1) одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; 2) одержання фактичних даних належним суб`єктом; 3) одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; 4) належне оформлення джерела фактичних даних. Отже, як зазначив ВС, доказ повинен бути отриманий із дотриманням належної правової процедури із належного процесуального джерела. 
У цьому судовому рішенні ВС, окрім наведеного, зауважив, що загальнопоширеним і в темпоральному аспекті укоріненим у практиці застосування норм кримінального процесуального закону є такий підхід, за яким докази, отримані в кримінальному провадженні з грубим порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Вирішення питання про допустимість доказів, як зазначив ВС, є прерогативою національних судів, а роль Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обмежується оцінюванням загальної справедливості провадження, зокрема, там, де підставі доказів, здобутих із порушенням встановленого порядку, особа визнана винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Невиконання вимог чинного КПК щодо визнання доказів недопустимим у випадку їх невідповідності встановленим критеріям та одночасне посилання на оціночні критерії практики ЄСПЛ щодо загальної справедливості провадження з метою обґрунтування винуватості особи на підставі доказів, отриманих всупереч встановленому порядку ВС вважає застосуванням кримінального процесуального закону всупереч приписам загальних засад кримінального провадження, що є неприпустимим, зокрема, з огляду на положення статей 2, 8, 9, 17 КПК, адже за приписами частини першої статті 30 КПК правосуддя у кримінальному провадженні здійснюється згідно з правилами, передбаченими цим кодексом.
Порушення приписів статті 86 КПК, як зазначив ВС, призводить до порушення прав і свобод людини, у тому числі права на захист і справедливий суд, що суперечить положенням статей 19, 62 Конституції України, статті 6 Конвенції, оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Також ВС у наведеному судовому рішенні зауважив, що суд, вирішуючи питання про недопустимість доказів не має підстав наводити додаткові мотиви, як спираються на обґрунтування відповідних аспектів застосування положень статті 87 вказаного Кодексу.
У постанові від 27.10.2025 (справа № 487/2438/17) ВС зауважив, що сам факт прийняття постанови прокурором про надіслання матеріалів досудового розслідування до слідчого відділу поза межами визначеного частиною сьомою статті 214 КПК строку, хоч і вчинений пізніше, ніж визначив законодавець, однак є виконанням прокурором свого обов`язку, визначеного законом. Окрім цього, прокурор може самостійно вчиняти дії, в тому числі проводити слідчі дії, передбачені КПК, оскільки це чітко слідує із його завдань і функцій по забезпеченню ефективності досудового розслідування загалом.
Тому ВС у наведеному судовому рішенні зазначив, що прокурор повинен протягом визначеного законодавцем строку з дня внесення ним відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР передати наявні у нього матеріали до відповідного органу досудового розслідування та доручити проведення досудового розслідування.
Однак, як зазначив ВС, невчинення цього обов`язку протягом визначеного законодавцем строку не звільняє прокурора від необхідності його виконання. 
Суд оцінює докази на предмет їх допустимості у разі здійснення прокурором слідчих (розшукових) дій поза межами строку, визначеного частиною сьомою статті 214 КПК, враховуючи обсяг і характер вчинених прокурором дій, прийнятих ним рішень, тривалість такого порушення тощо.
Порушення строку передачі матеріалів досудового розслідування відповідному органу поза межами строку, визначеного частиною сьомою статті 214 КПК, не тягне автоматичного визнання зібраних прокурором доказів недопустимими.
Разом з тим, суд враховує, що у згаданому вище рішенні ВС мова йшла про вчинення процесуальних дій, пов`язаних з передачею кримінального провадження за підслідністю з порушенням визначеного кримінально-процесуальним законом строку. В цьому ж провадженні захисник обвинуваченого ставить під сумнів правомірність використання доказів, отриманих внаслідок НСРД. Таке твердження захисником мотивоване посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 87 КПК. Зі змісту наведеної норми випливає, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Ця норма не диспозитивна, а імперативна, тому для її застосування необхідно встановити факт відсутності судового дозволу або проведення процесуальних дій з порушенням його суттєвих умов. Вище суд навів мотиви, з яких твердження сторони захисту про недотримання імперативних вимог Інструкції та КПК під час виявлення ознак злочину в ході здійснення НСРД. Таке порушення тривало понад вісім місяців, тобто з 02.02.2024 (дата складання протоколу за результатами НСРД) по 12.08.2024 (дата звернення до слідчого судді апеляційного суду). Саме тому твердження сторони обвинувачення про неспроможність доводів сторони захисту суд вважає хибними і такими, що суперечать саме імперативним приписам кримінально-процесуального закону. 
У зв`язку з наведеним суд вважає, що протокол за результатами НСРД від 02.02.2024 на підставі частини першої статті 86 КПК не може бути визнаний допустимим у цьому кримінальному провадженні. Крім того, на підставі пункту 1 частини другої статті 87 КПК наявні імперативні вимоги, які зобов`язують суд визнати цей протокол недопустимим доказом. 
Відповідно до частини другої статті 86 КПК недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що протокол за результатами НСРД є недопустимим доказом, згідно з приписами частини другої статті 86 КПК суд не може здійснювати посилання на цей доказ при ухваленні відповідного судового рішення у цьому кримінальному провадженні.
Оцінюючи доводи захисника в частині того, що результати фактичної перевірки не можуть бути використані у цьому кримінальному провадженні в силу того, що є недопустимим доказом, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Згідно з частиною першою статті 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
При цьому частиною другою статті 93 КПК визначено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Перелік слідчий дій під час досудового розслідування визначений главою 20 розділу ІІІ КПК, негласних слідчих (розшукових) дій - главою 21 розділу ІІІ КПК. Повноваження на ініціювання проведення фактичної перевірки наведеними нормами кримінально-процесуального закону не передбачені. Крім того, у постанові від 27.04.2020 (справа № 335/2108/17) ВС зауважив, що такого способу збирання доказів стороною обвинувачення, як призначення позапланової ревізії, не визначено. КПК не встановлює отримання доказів шляхом призначення позапланової ревізії ані слідчими суддями, ані прокурорами, слідчими - результати таких ревізій, призначених у межах розслідування кримінального провадження, є недопустимими доказами і відповідно до частини другої статті 86 КПК не повинні бути використані під час процесуальних/судових рішень у межах кримінального провадження.
У постанові від 19.10.2018 (справа №805/3137/17-а) ВС зауважив, що проведення позапланової перевірки суб`єкта господарювання на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні не передбачені частиною першою статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Хоча цей висновок ВС зроблений щодо ініціювання під час досудового розслідування перевірки суб`єкта господарювання, однак суд вважає, що наведений висновок може бути застосований у цьому кримінальному провадженні. Зокрема, ВС у своїх рішеннях чітко розмежовує слідчі дії та проведення адміністративних (податкових/фінансових) перевірок, вказуючи, що органи досудового розслідування не наділені повноваженнями призначати такі перевірки у межах кримінального провадження. Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові від 27.04.2020 (справа № 335/2108/17) та наведеними вище приписами кримінально-процесуального закону.
Як суд зазначив вище, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння стороною обвинувачення надані копія акту про проведення фактичної перевірки від 10.06.2024 та копію доповідної записки від 13.06.2024 за № 25/25/5138.
Суд враховує, що проведення цієї перевірки було ініційоване старшим слідчим в ІНФОРМАЦІЯ_25 ОСОБА_34 22.05.2024 - лист № 24497/14-01-04/24 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 у кримінальному провадженні № 42022020000000469. З листа за підписом в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_28 від 19.06.2024 за № 7.12.1/25/8.14/4341 випливає, що наказ № 156 від 28.05.2024 про проведення фактивної перевірки був виданий саме на підставі зазначеного вище листа слідчого від 23.05.2024. Отже, отримання зазначеного висновку та доповідної записки було зумовлене саме ініціюванням проведення такої перевірки слідчим під час здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42022020000000469, а не шляхом витребування вже наявного висновку перевірки. Тому доводи захисника у цій частині суд також вважає слушними.
З огляду на викладене суд вважає, що копія акту про проведення фактичної перевірки від 10.06.2024 та копію доповідної записки від 13.06.2024 за № 25/25/5138 отримані з порушенням визначеного кримінально-процесуальним законом порядку. Тому з огляду на приписи частини першої статті 86 КПК ці документи не можуть бути допустимими доказами у кримінальному провадженні. А отже з огляду на приписи частини другої статті 89 КПК суд не вправі використовувати копію цього висновку та доповідної записи при прийнятті відповідного процесуального рішення у цьому кримінальному провадженні.
На підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння, як суд зазначив вище, були надані ряд письмових доказів, а також за клопотанням сторони обвинувачення у судовому засіданні були допитані зазначені вище свідки. Суд вже зазначив, що протокол за результатами НСРД від 02.02.2024, акту про проведення фактичної перевірки від 10.06.2024, копія доповідної записки від 13.06.2024 за № 25/25/5138 не можуть бути використані судом під час прийняття відповідного процесуального рішення у цьому провадженні у зв`язку з тим, що наведені документи є недопустимими доказами. Тому суд має згідно з приписами частини першої статті 94 КПК оцінити інші докази, надані стороною обвинувачення. У зв`язку з цим суд вважає за доцільне зауважити таке.
Заперечуючи причетність обвинуваченого ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого йому діяння, захисник останнього здійснив посилання на приписи митного законодавства. Зазначене посилання захисником мотивоване тим, що для вирішення питання щодо наявності в діянні його підзахисного ознак інкримінованого діяння необхідно надати аналіз діяльності обвинуваченого саме крізь призму дотримання митного законодавства.
Зі змісту частини першої статті 361-2 КК випливає, що відповідальність за цією нормою закону про кримінальну відповідальність настає у разі несанкціоновані збут або розповсюдження інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах, комп`ютерних мережах або на носіях такої інформації, створеної та захищеної відповідно до чинного законодавства.
У постанові від 02.04.2024 (справа № 712/8673/19) ВС зазначив, що кримінальна відповідальність за частиною другою статті 361-2 КК настає за несанкціоновані збут або розповсюдження інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах, комп`ютерних мережах або на носіях такої інформації, створеної та захищеної відповідно до чинного законодавства, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або якщо ці дії заподіяли значну шкоду.
Об`єктом цього кримінального правопорушення, як зазначив ВС, є інформація з обмеженим доступом, яка зберігається в ЕОМ, АС, комп`ютерних мережах або на носіях такої інформації, тобто комп`ютерна інформація з обмеженим доступом.
Інформація з обмеженим доступом може бути конфіденційною чи таємною.
Конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов. Таємна інформація - це інформація, що містить відомості, які становлять державну та іншу передбачену законом таємницю (комерційну, банківську, лікарську, адвокатську тощо), розголошення якої завдає шкоди особі, суспільству і державі.
Будь-яка інформація є предметом даного злочину лише у тому разі, якщо вона створена на законних підставах і захищена відповідно до чинного законодавства. Захист комп`ютерної інформації від несанкціонованого доступу здійснюється її власником на його розсуд, однак законодавство передбачає випадки, коли певна інформація захищається в обов`язковому порядку із застосуванням спеціально визначених для цього засобів. Такими засобами можуть служити паролі, які вимагаються для доступу у відповідну програму, АС чи мережу, програми та пристрої, які здійснюють кодування інформації, програми, які відстежують і блокують несанкціоноване втручання в роботу ЕОМ, АС чи комп`ютерної мережі, спеціальні пристрої, які виключають можливість негласного одержання інформації за допомогою технічних засобів (наприклад, тих, що працюють на основі фіксації випромінювання працюючого комп`ютера) тощо.
Об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 361-2 КК, є несанкціонований збут або розповсюдження комп`ютерної інформації з обмеженим доступом.
Збут або розповсюдження комп`ютерної інформації з обмеженим доступом слід уважати несанкціонованими, якщо ці дії вчинені без дозволу (згоди) власника інформації.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення характеризується прямим чи непрямим умислом.
З урахуванням змісту частини першої статті 361-2 КК, наведеної постанови ВС, суд вважає слушними доводи захисника у частині необхідності оцінки діяльності обвинуваченого крізь призму митного та іншого законодавства, яке регулює використання електронних баз даних митниці, оскільки наведена норма закону про кримінальну відповідальність є бланкетною.
Під час виступу в судових дебатах захисник обвинуваченого здійснив посилання на те, що зі змісту обвинувального акту випливає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 були регламентовані приписами статті 21 Закону України «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII), статті 1 Закону України «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах» (далі - Закон № 80/94-ВР), частинами першою - третьою статті 11 Митного кодексу України (далі - МК), розділом 1 та 2 Порядку доступу до інформації у системах, що забезпечують функціонування інформаційних ресурсів митних органів, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 №1017 від 28.12.2023 (далі - Порядок 1017), наказом голови ІНФОРМАЦІЯ_7 №934 від 24.11.2015, наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 №48 від 25.01.2007.
Захисник обвинуваченого зауважив, що у пред`явленому ОСОБА_5 обвинувачені безпідставно здійснене посилання на Порядок, оскільки наказ про його затвердження був виданий після 28.09.2023, тому дія цього Порядку не може розповсюджуватись на події, які мали місце до його прийняття.
Оцінюючи наведені доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
З наданих суду матеріалів справи випливає, що в ході досудового розслідування до кримінального провадження була долучена копія Порядку. З наявної у матеріалах кримінального провадження копії Порядку випливає, що він затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 №1017 від 28.12.2023. Діяння ж, яке є предметом судового розгляду, згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням було вчинене 28.09.2023, тобто до видання наказу про затвердження Порядку.
Саме тому суд вважає, що твердження захисника обвинуваченого про неправомірність здійснення посилання на зазначений Порядок у пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні слушне. Тому суд вважає, що при оцінці діяння ОСОБА_5 мають бути застосовані Порядок доступу до інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах ІНФОРМАЦІЯ_8 , затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_7 № 934 від 24.11.2015 (далі - Порядок 934), наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 № 48 від 25.01.2007 «Про введення в дослідну та постійну експлуатацію програмно-інформаційного комплексу "Інспектор-2006"» (далі - Наказ № 48), а також Положення про Єдину автоматизовану інформаційну систему митних органів, порядок і умови застосування її систем, затверджене наказом ІНФОРМАЦІЯ_26 від 19.05.2023 за № 263, зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_27 03.07.2023 за № 1132/40188 (далі - Положення 263).
Згідно з частиною першою статті 21 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 21 Закону № 2657-XII конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. 
Абзацом другим частини другої статті 21 Закону № 2657-XII зроблене застереження, відповідно до якого відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.
Зі змісту частини третьої статті 21 Закону № 2657-XII випливає, що порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.
У зв`язку з наведеним захисник обвинуваченого здійснив посилання на те, що в Україні відсутній окремий закон, який встановлює правовий режим конфіденційної інформації, а поняття визначені статтею 21 Закону № 2657-XII, на приписи якої посилається прокурор, не відносять інформацію зазначену в обвинувальному акті до конфіденційної, в тому числі до інформації з обмеженим доступом, оскільки дані норми носять загальний характер. Разом з тим, суд вважає, що оцінку зазначених тверджень захисника слід надати після здійснення аналізу нормативно-правових актів, які були зазначені вище, у їх сукупності.
Згідно з визначенням, наданим у статті 1 Закону № 80/94-ВР інформаційна (автоматизована) система - організаційно-технічна система, в якій реалізується технологія обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів.
У цій же нормі Закону № 80/94-ВР надане визначення інформаційно-комунікаційна система, якою є сукупність інформаційних та електронних комунікаційних систем, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Також статтею 1 Закону № 80/94-ВР визначено, що несанкціоновані дії щодо інформації в системі - дії, що провадяться з порушенням порядку доступу до цієї інформації, установленого відповідно до законодавства.
Згідно з частиною першою статті 11 МК інформація, що стосується митної справи, отримана митними органами, може використовуватися ними виключно для митних цілей і не може розголошуватися без дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію, зокрема, передаватися третім особам, у тому числі іншим органам державної влади, крім випадків, визначених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до частини другої статті 11 МК інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується митними органами, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом. Обробка персональних даних осіб, відомості про яких отримані митними органами, здійснюється без згоди таких осіб.
Визначення митної справи надане у частині першій статті 7 МК, зі змісту якої випливає, що встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної митної політики, становлять митну справу.
Зі змісту частини четвертої статті 11 МК випливає, що не належать до інформації з обмеженим доступом і не можуть становити комерційної таємниці відомості щодо конкретних експортно-імпортних операцій, згоду на оприлюднення яких надано декларантом (крім випадків віднесення таких відомостей до державної таємниці) за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, а також відомості, внесені декларантами до митної декларації відповідно до частини восьмої статті 257 цього Кодексу, за виключенням пунктів 2, 4, підпунктів "б", "в", "д", "є", "з" пункту 5, пунктів 6, 7 і 9 частини восьмої зазначеної статті.
Також абзацом першим частини п`ятої статті 11 МК визначено, що не вважається розголошенням інформації з обмеженим доступом надання або оприлюднення, у тому числі публічне обговорення в засобах масової інформації та суспільстві: 1) знеособленої зведеної інформації для статистичних цілей; 2) знеособленої аналітичної інформації; 3) знеособленої інформації щодо конкретних експортно-імпортних операцій, внесеної декларантом до митної декларації відповідно до частини восьмої статті 257 цього Кодексу, крім інформації, визначеної пунктами 2, 4, підпунктами "б", "в", "д", "є", "з" пункту 5, пунктами 6, 7 і 9 частини восьмої зазначеної статті; 4) знеособлених текстів рішень за результатами розгляду скарг (крім інформації щодо конкретних експортно-імпортних операцій, визначеної пунктами 2, 4, підпунктами "б", "в", "д", "є", "з" пункту 5, пунктами 6, 7 і 9 частини восьмої статті 257 цього Кодексу); 5) знеособленої інформації щодо загальних питань роботи митного органу; 6) знеособленої інформації, яка стосується правопорушень.
Згідно з абзацом другим частини п`ятої статті 11 МК надання або оприлюднення такої інформації в обсягах, що не суперечать міжнародним договорам України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, на безоплатній основі у формі відкритих даних у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого частини восьмої статті 257 МК митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться такі відомості, у тому числі у вигляді кодів: 1) заявлений митний режим, тип декларації та відомості про особливості переміщення; 2) відомості про утримувача митного режиму, декларанта, митного представника декларанта, відправника, одержувача, перевізника товарів і сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або іншого документа, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), а в разі якщо зовнішньоекономічний договір (контракт) укладено на підставі посередницького договору, - також про іншу, крім сторони зовнішньоекономічного договору (контракту), сторону такого посередницького договору; 3) відомості про найменування країн відправлення та призначення; 4) відомості про транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для міжнародного перевезення товарів та/або їх перевезення митною територією України під митним контролем, та контейнери; 5) відомості про товари: а) найменування; б) звичайний торговельний опис, що дає змогу ідентифікувати та класифікувати товар; в) торговельна марка та виробник товарів (за наявності у товаросупровідних та комерційних документах); г) код товару згідно з УКТ ЗЕД; ґ) назва країни походження товарів (за наявності); д) опис упаковки (кількість, вид); е) кількість у кілограмах (вага брутто та вага нетто) та інших одиницях виміру; є) фактурна вартість товарів; ж) митна вартість товарів та метод її визначення; з) відомості про уповноважені банки декларанта; и) статистична вартість товарів; 6) відомості про нарахування митних та інших платежів, а також про надання забезпечення сплати митних платежів: а) ставки митних платежів; б) застосування пільг зі сплати митних платежів; в) суми митних платежів; г) офіційний курс валюти України до іноземної валюти, у якій складені рахунки, визначений відповідно до статті 3-1 цього Кодексу; ґ) спосіб і особливості нарахування та сплати митних платежів; д) спосіб забезпечення сплати митних платежів (у разі надання забезпечення сплати митних платежів); 7) відомості про зовнішньоекономічний договір (контракт) або інший документ, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), та його основні умови; 8) відомості, що підтверджують дотримання встановлених законодавством заборон та обмежень щодо переміщення товарів через митний кордон України; 9) відомості про документи, передбачені частиною третьою статті 335 цього Кодексу; 10) номер загальної декларації прибуття або декларації тимчасового зберігання; 11) довідковий номер декларації (за бажанням декларанта).
Отже, суд вважає слушними зауваження сторони захисту в частині того, що інформація щодо митної справи хоч і є інформацією з обмеженим доступом, але її розголошення можливе з дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію. Також суд вважає слушними зауваження сторони захисту з огляду на викладені вище норми законодавства, чинного на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_5 діяння, в частині того, що приписи статті 11 МК містить норму про заборону передачі такої інформації іншим органам державної влади, крім випадків визначених Митним Кодексом та іншими законами України. Вище суд також зазначив, що частини четверта та п`ята статті 11 МК містять виключення, щодо належності певної інформації до інформації з обмеженим доступом.
В ході судового розгляду декларація чи її належним чином завірена копія, відомості про розголошення з якої інкриміновані ОСОБА_5 , суду не надана. Також стороною обвинувачення не було спростоване твердження сторони захисту в частині того, що така декларація не була предметом дослідження і під час досудового розслідування. У зв`язку з цим суд вважає слушним зауваження сторони захисту в частині того, що з урахуванням наведених вище норм, стороною обвинувачення відповідно до приписів частини першої статті 91 КПК суду не надані докази щодо наявності (відсутності) дозволу ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » на розповсюдження інформації, що стосується їх митної справи. Наявність або відсутність такого доказу впливає на наявність (відсутність) в діях обвинуваченого сторони складу інкримінованого йому злочину.
З пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення також випливає, що останньому в обвинувальному акті чітко не конкретизовано вид розповсюдженої інформації, а зазначено про розповсюдження інформації про кількість та дату митних оформлень ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » в 2022-2023 роках, найменування товару, перетин кордону, реквізити контрактів, укладених товариством з контрагентами. Захисник обвинуваченого при цьому зауважив, що таке формулювання обвинувачення робить здійснення ідентифікації на предмет наявності обмеження на її розповсюдження неможливою. Більше того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_44 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 факт вчинення будь-яких порушень щодо роботи з митними деклараціями ОСОБА_5 спростували. 
Оцінюючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає також зауважити, що наведені вище норми містять перелік відомостей, які можуть бути віднесені до інформації з обмеженим доступом та такими, що можуть становити комерційну таємницю. Зокрема, до таких відомостей віднесені: 
відомості про декларанта, уповноважену особу, яка склала декларацію, відправника, одержувача, перевізника товарів і сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або іншого документа, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), а в разі якщо зовнішньоекономічний договір (контракт) укладено на підставі посередницького договору, - також про іншу, крім сторони зовнішньоекономічного договору (контракту), сторону такого посередницького договору (пункт 2 частини восьмої статті 257 МК); 
відомості про транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для міжнародного перевезення товарів та/або їх перевезення митною територією України під митним контролем, та контейнери (пункту 4 частини восьмої статті 257 МК); 
звичайний торговельний опис, що дає змогу ідентифікувати та класифікувати товар (підпункт «б» пункту 5 частини восьмої статті 257 МК);
торговельна марка та виробник товарів (за наявності у товаросупровідних та комерційних документах) (підпункт «в» пункту 5 частини восьмої статті 257 МК);
опис упаковки (кількість, вид) (підпункт «д» пункту 5 частини восьмої статті 257 МК);
фактурна вартість товарів (підпункт «є» пункту 5 частини восьмої статті 257 МК);
відомості про уповноважені банки декларанта (підпункт «з» пункту 5 частини восьмої статті 257 МК);
відомості про нарахування митних та інших платежів, а також про надання забезпечення сплати митних платежів (пункт 6 частини восьмої статті 257 МК), а саме а) ставки митних платежів; б) застосування пільг зі сплати митних платежів; в) суми митних платежів; г) офіційний курс валюти України до іноземної валюти, у якій складені рахунки, визначений відповідно до статті 3-1 цього Кодексу; ґ) спосіб і особливості нарахування та сплати митних платежів; д) спосіб забезпечення сплати митних платежів (у разі надання забезпечення сплати митних платежів);
відомості про зовнішньоекономічний договір (контракт) або інший документ, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), та його основні умови (пункту 7 частини восьмої статті 257 МК);
відомості про документи, передбачені частиною третьою статті 335 цього Кодексу (пункт 9 частини восьмої статті 257 МК).
Отже, усі інші відомості, що містяться у декларації відповідно до приписів статті 257 МК, не належать до інформації з обмеженим доступом і не можуть становити комерційної таємниці. Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням не конкретизоване визначення розповсюдженої ОСОБА_5 інформації про кількість та дату митних оформлень ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 » в 2022-2023 роках, найменування товару, перетин кордону, реквізити контрактів, укладених товариством з контрагентами. Суд вже зазначав, що судовий розгляд суд здійснює відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, тобто в межах пред`явленого обвинувачення. Тому суд вважає слушним зауваження сторони захисту в частині того, що неконкретність визначення стороною обвинувачення розповсюдженої ОСОБА_5 інформації робить неможливою її ідентифікацію та можливість її віднесення до інформації з обмеженим доступом через призму приписів частини восьмої статті 257 МК. Не спростовані відповідно до вимог частини першої статті 91 КПК і доводи захисника обвинуваченого в частині того, що викладена в обвинувальному акті інформація, яка розповсюджена ОСОБА_5 , не містить ознак інформації з обмеженим доступом. Натомість суд самостійно відшукувати докази на підтвердження чи спростування обвинувачення з огляду на приписи частини третьої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК не вправі.
Оцінюючи доводи захисника в частині відсутності у пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні посилання на порушення конкретних приписів Порядку 934, Наказу № 48 та Положення 263, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Як вже суд зазначив вище, частиною першою статті 337 КПК визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Слід зауважити, що згідно з частиною четвертою статті 110 КПК обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. 
Щодо доведення суті обвинувачення до відому особи (підозрюваного чи обвинуваченого) суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 26.06.2008 у справі «Ващенко проти України» зазначив, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (пункт 51).
У рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» ЄСПЛ зауважив, що обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті «b» частини третьої статті 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.
У рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» ЄСПЛ також зазначив, що деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.
В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.
Зі змісту чинного кримінально-процесуального закону випливає, що доведення суті обвинувачення до підозрюваного (обвинувачення) здійснюється шляхом вручення письмового повідомлення про підозру (частина перша статті 278), вручення копії обвинувального акта (пункт 3 частини четвертої статті 291 КПК) та оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта (частина друга статті 347 КПК). 
У постанові від 10.07.2017 (справа № 466/711/15-к) ВС зазначив, що згідно з пунктом 13 частини першої статті 3 КПК обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень частини четвертої статті 110 КПК, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК.
Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК обвинувальний акт, поряд з іншими відомостями, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наслідки та інші дані, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Даний принцип, як зазначив ВС у згаданому судовому рішенні, закріплений у статті 6 Конвенції, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.
Також ВС звернув увагу на те, що ЄСПЛ у рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» зазначив, що у тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989, справа «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, пункт 79). Крім того, ВС нагадує, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999, справа «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, пункт 52; рішення від 25.07.2000, справа «Матточіа проти Італії», № 23969/94, пункт 58; рішення від 20.04.2006, справа «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, пункт 34).
Крім того, ВС зазначив, що право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» пункту 3 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», пункт 54, а також «Даллос проти Угорщини», пункт 47).
Отже, як зазначив ВС, обвинувачений має право знати, у чому він обвинувачується, а тому обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом. Неконкретність обвинувального акта порушує право особи на захист.
У пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні наявне посилання на порушення приписів Порядку 1017. Однак, як суд зазначив вище, зазначений Порядок 1017 був затверджений вже після діяння, вчинення якого інкриміноване ОСОБА_5 , тому посилання на нього з огляду на конституційні приписи, зазначені судом вище, протиправне. Також суд звертав увагу на те, що норма статті 361-2 КК є бланкетною і вимагає встановлення порушення інших нормативно-правових актів. Також суд вище зазначив, які саме нормативно-правові акти мають бути застосовані при юридичній оцінці діяння обвинуваченого. Однак, як суд вже також зазначав, з огляду на приписи частини третьої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, суд не вправі вдаватись до оцінки тих обставин, які не були відображені у пред`явленому обвинуваченні. Натомість показання обвинуваченого, свідка ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_45 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 щодо відсутності в діях ОСОБА_5 ознак будь-якого порушення стороною обвинувачення спростовані не були.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зауважив, що він не просив обвинуваченого дивитись у базу «Інспектор». Його відповідь по суті заяви товариства не цікавила, його цікавила причина затримки розгляду заяви. Свідок під час його допиту як стороною обвинувачення, так і стороною захисту уточняв, що митна декларація його не цікавила, не цікавило його й найменування товару. Також свідок зазначив, що для того, щоб говорити про митне оформлення, треба знати про декларацію, а його декларації не цікавили.
Зазначені показання свідка ОСОБА_7 узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_5 , який зауважив, що він підтвердив ОСОБА_7 лише відомості, які є загальнодоступними, відомості, які становлять службову інформацію ОСОБА_46 не цікавили.
Також обвинувачений під час його допиту в судовому засіданні зазначав, що номер контракту йому називав ОСОБА_47 . Посилання на контракт необхідне для ідентифікації оформлення, за яким була написана заява з метою визначення органу, до якого слід звернутись. Перевіривши названі ОСОБА_48 відомості, він виявив, що звернення потрібно адресувати до ІНФОРМАЦІЯ_12 . 
Належні, достатні та допустимі докази, які б спростовували твердження обвинуваченого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_49 , суду не надані.
У постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) ВС зазначив, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлене обвинувачення.
При цьому ВС у постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 16.10. 2024 (справа № 279/315/22) та від 31.07.2024 (справа № 742/3620/21).
У постанові від 13.04.2021 (справа № 699/144/19) ВС зауважив, що обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів і всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.
У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ зазначав, що наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 р. у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів.
Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Туреччини). 
Крім того, при оцінці доказів ЄСПЛ керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18.01.1978, п. 161, Series A No 25). 
ЄСПЛ також зазначив, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio /той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження/ (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України», (Ushakov and Ushakova v. Ukraine), заява № 10705/12, ECHR 2015).
Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині четвертій статті 17 КПК. Зі змісту частини другої статті 8 та частини п`ятої статті 9 КПК випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Саме тому, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог частини шостої статті 22, частини третьої статті 26, частини першої статті 337 КПК, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до такого висновку. Обставини, які б свідчили про наявність у діянні ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 361-2 КК ґрунтуються на припущеннях сторони обвинувачення, натомість заперечні твердження сторони захисту належними, достатніми та допустимими доказами спростовані не були. Саме тому ОСОБА_5 за фактом вчинення інкримінованого йому діяння має бути виправданий відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 373 КПК. 
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому частиною першою статті 361-2 Кримінального кодексу України, визнати невинним і виправдати в зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: