П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/1958/26	

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів – Бойка А.В., Тарновецького І.І.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просить:
-визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 нарахованої пенсії за період з листопада 2020 року до жовтня 2022 року; 
-зобов`язати відповідача здійснити виплату заборгованості з пенсії за період з листопада 2020 року до жовтня 2022 року у розмірі приблизно 63 000,00 грн.
Також в позовній заяві ставилося питання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області судові витрати зі сплати судового збору.
В обґрунтування позову зазначає, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області, як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV). До 2020 року виплата пенсії органо Пенсійного фонду здійснювалася на поточний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк».
Як пояснює позивачка, рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області № 150/0402 від 29.04.2021 виплата пенсії припинена з 01.05.2021 на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону №1058- IV та пункту 16 Порядку виплати пенсій через банківські рахунки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1596 від 30.08.1999, а саме у зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців поспіль, починаючи з листопада 2020 року, та інформації банку про отримання пенсії за довіреністю понад один рік або неотримання з рахунку понад один рік.
Далі позивачка зазначає, що у відповідь на її звернення щодо поновлення виплати пенсії, відповідач листом від 11.11.2025 повідомив про те, що виплата пенсії поновлена з 13.10.2022, а також про нарахування поточної пенсії у розмірі 4 986,61 грн (станом на 01.11.2025) та одноразову доплату 57 780,88 грн. за 12 місяців (13.10.2022 – 12.10.2023).
Однак, позивачка вважає такі дії територіального органу Пенсійного фонду протиправними, оскільки на її переконання вона має право на виплату пенсії з часу припинення виплати пенсії, та наголошує на тому, що такі дії суперечать правовим позиціям Конституційного Суду України щодо гарантій соціального захисту та неприпустимості звуження змісту і обсягу існуючих прав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що з її боку відсутня вина щодо не отримання пенсії, оскільки вона хворіла, перебувала на лікуванні під час якого перенесла дві операції. Апелянтка зазначає про протиправність припинення виплати пенсії та вважає, що територіальним органом Пенсійного фонду порушене її право на соціальний захист, гарантоване чинним законодавством та нормами Конституції України, що свідчить про те, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
ГУ ПФУ в Миколаївській області у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які узгоджуються із позицією суду першої інстанції, зазначає про безпідставність поданої скарги. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим у зв`язку з чим в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а рішення суду – залишити без змін.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2026 року витребувано у ГУПФУ в Миколаївській області докази, а саме:
1) помісячний розрахунок пенсії ОСОБА_1 з листопада 2020 року;
2) зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області надати відомості про те, з якої дати ОСОБА_1 припинена виплата пенсії;
3) зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області надати докази виплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії з листопада 2020 року.
На виконання ухвали апеляційного суду від ГУ ПФУ в Миколаївській області надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи витребувані судом докази.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області та отримує пенсію за віком відповідно до положень Закону №1058-IV.
Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області №150/0402 від 29.04.2021 ОСОБА_1 припинена виплата пенсії з 01.05.2021 на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону №1058- IV та пункту 16 Порядку виплати пенсій через банківські рахунки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1596 від 30.08.1999, а саме у зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців поспіль, починаючи з листопада 2020 року, та інформації від банку про отримання пенсії за довіреністю понад один рік або неотримання з рахунку понад один рік.
14.10.2025 ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою щодо поновлення виплати пенсії із посиланням на перебування за кордоном, інвалідність 2 групи, неможливість особистого звернення та проблеми з доступом до банківського рахунку.
ГУ ПФУ в Миколаївській області листом 11.11.2025 повідомило про те, що виплата пенсії поновлена з 13.10.2022, а також про нарахування поточної пенсії у розмірі 4 986,61 грн (станом на 01.11.2025) та одноразову доплату 57 780,88 грн. за 12 місяців (13.10.2022 – 12.10.2023).
Позивачка вважає, що вона має право на виплату пенсії за весь період, тобто з часу коли була припинена виплата пенсії, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що положення статті 46 Закону №1058-ІV чітко визначають, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Суд встановив, що позивачка із заявою про поновлення виплати пенсії звернулась 14.10.2025, а територіальний орган Пенсійного фонду поновив виплату пенсії з 13.10.2022 та нарахував поточну пенсію у розмірі 4 986,61 грн (станом на 01.11.2025) та одноразову доплату 57 780,88 грн за 12 місяців (13.10.2022 – 12.10.2023). Таким чином суд вважав, що відповідно до приписів статті 46 Закону №1058-ІV, відповідач правомірно поновив виплату пенсії за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.
За таких підстав, суд вважав, що оскільки відсутній факт порушення прав позивачки підстави для задоволення позову відсутні.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі і вище - Закон № 1058).
Відповідно до приписів статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частина 3 статті 4 Закону №1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються:
види пенсійного забезпечення;
умови участі в пенсійній системі чи її рівнях;
пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат;
джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення;
умови, норми та порядок пенсійного забезпечення;
організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Пункт 4 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.
Приписи частини 3 та 4 статті 49 Закону № 1058-IV унормовують, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
У разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.
Стаття 46 Закону № 1058-IV визначає порядок виплати пенсії за минулий час.
Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області № 150/0402 від 29.04.2021 виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з 01.05.2021 на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону №1058- IV, а саме у зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців поспіль, починаючи з листопада 2020 року.
У відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії, територіальний орган Пенсійного фонду листом від 11.11.2025 повідомив про поновлення виплати пенсії з 13.10.2022, а також про нарахування поточної пенсії у розмірі 4 986,61 грн (станом на 01.11.2025) та одноразову доплату 57 780,88 грн. за 12 місяців (13.10.2022 – 12.10.2023).
Апелянтка заперечуючи висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявленого позову наголошує на відсутності з її боку вини щодо не отримання пенсійних виплат із посиланням на те, що вона перебувала на лікуванні за кордоном та перенесення під час лікування операцій.
З цього приводу колегія суддів вважає необхідним зазначити, що на підтвердження таких обставин ОСОБА_1 не надала жодних доказів ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції.
Варто зазначити, що частина 1 статті 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно із частинами першою, третьою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Приписами статей 73-76 КАС України врегульовані питання належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими є докази, які одержані в порядку, встановленому законом, та які можуть підтверджувати конкретні обставини справи; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частина 2 статті 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Водночас, потрібно враховувати і вимоги частини 1 статті 77 цього Кодексу, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 02.10.2025 у справі №990SCGC/18/25 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язком доказування слід вважати закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування, тобто спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало і переконливо сторони виконали вимоги щодо розподілу тягаря доказування і наскільки змогли переконати суд у правильності своєї позиції, що робить оцінку доказів алгоритмізованою та обґрунтованою.
Отже, можна дійти висновку, що хоча в адміністративних справах тягар доказування правомірності прийнятого рішення в разі його оскарження в суді покладається саме на суб`єкта владних повноважень, однак це не звільняє ОСОБА_1 від права та обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги шляхом надання відповідних доказів.
Таким чином, оскільки на підтвердження своїх аргументів про перебування на лікуванні та перенесення операцій під час лікування, внаслідок чого ОСОБА_1 вважає, що з її боку відсутня вина, а тому пенсія має бути поновлена їй з часу припинення її виплати, остання не надала жодних доказів ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявленого позову.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, з урахуванням викладених вище норм права та встановлених судом обставин справи, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Відповідно до пункту 30. Рішення ЄСПЛ у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні містити достатньо мотивів, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції дійшла висновків, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги та вважає, що відсутні підстави для її задоволення.
Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя І. І. Тарновецький