Номер провадження: 22-ц/813/4750/26 
Справа № 947/6412/25
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2025 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , 3-я особа: Київська райадміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулось до суду з позовом та в остаточній редакції просив усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , зняти з реєстраційного обліку вказаних осіб, що проживають у зазначеному будинку і виселити їх та інших проживаючих з ними осіб без достатньої правової підстави з наданням іншого постійного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому позивач посилається на те, що відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008, виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_4 за цим договором забезпечується іпотекою. А саме, в іпотеку передається житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38002:0051. Також виконання позичальником своїх зобов`язань забезпечується порукою, де поручителем виступає ОСОБА_5 . Також 09.07.2008 року було укладено іпотечний договір № 455-013/ZФКВІП-08, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38:002:0051, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з житловим будинком. Того ж дня, було укладені договори поруки № 455-013/ZФПОР-08/1, ZФПОР-08/2 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7 , і ОСОБА_5 , за умовами яких останні поручилися перед ТОВ «Український промисловий банк» за належне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_4 умов кредитного договору. В подальшому, право вимоги за вказаними вище договорами кредиту, іпотеки та договорами поруки перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк».
17 вересня 2018 року за результатами проведення електронних торгів ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» стало переможцем та придбало у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» право вимоги за кредитним договором № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008 року. 25 вересня 2018 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № 767/К купівлі-продажу майнових прав, за яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме на чотири вказаних договори. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий іпотекодержатель, звернуло стягнення на зазначений предмет іпотеки будинок з земельною ділянкою за вказаними договорами, і є їх власником. Оскільки на даний час ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» позбавлено можливості вільно користуватись та розпоряджатись житловим будинком АДРЕСА_1 , так як в ньому без належної на те правової підстави проживають відповідачі, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2025 у справі № 947/11940/21, провадження № 2/947/43/25, виділено в самостійне провадження позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-я особа: Київська райадміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення.
09 квітня 2025 року ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту, при цьому посилався на те, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому з 2011 року він постійно мешкає з сином, і були зареєстровані зі згоди попереднього власника в якості членів сім`ї, іншого житла не мають та на праві власності нерухомим майном не володіють. Через їх тривале проживання у спірному житлі, вважають їх виселення невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла, у зв`язку з чим просить визнати за ним та його сином ОСОБА_2 особистий сервітут, щодо спірного житлового будинку.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Знято ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з реєстраційного обліку осіб, що проживають у будинку АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших проживаючих з ними осіб без достатньої правової підстави з наданням іншого постійного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень.
Зустрічний позов ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що як встановлено приписами статті 113 ЖК України, надаване громадянам виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Проте, позивач запропонував житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, таке житло, що не відповідає вимогам статті 113 ЖК України, та більш того таке житло знаходиться на значному віддаленні від теперішнього місця проживання відповідачів, що унеможливлює відвідання малолітнім ОСОБА_2 державного музичного ліцею імені професора П.С. Столярського, де він навчається у 9-му класі. Таким чином переїзд до відділеного села порушить усталений лад життя відповідачів та зокрема малолітньої дитини. Зазначені обставини свідчать про порушення балансу інтересів сторін. Відтак, в задоволені позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінанструп» належало відмовити.
Позивач ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 зі згоди попереднього власника були зареєстровані у будинку в якості членів сім`ї, тим самим набули рівного з власником права користування будинком. При проведенні реєстрації між власником та членами сім"ї не було укладено жодних домовленостей щодо обмежень у користуванні квартирою чи строковості реєстрації в ній місця проживання. Погіршення стосунків членів сім"ї чи зміна в односторонньому порядку волевиявлення позивача як власника житла не є саме по собі підставою для зміни обсягу прав позивачів на користування житловим приміщенням за відсутності укладених між сторонам відповідних угод чи передбачених законом підстав.
ОСОБА_1 дійсно належить частка квартири АДРЕСА_3 , отримана у власність за договором дарування, укладеним під час розгляду справи № 947/6412/25. Однак, в ній немає ремонту, комунікацій та меблювання, в зв`язку з чим квартира наразі перебуває у непридатному для проживання стані. У ОСОБА_1 наразі відсутні доходи, які б дозволили привести квартиру у придатний для проживання стан з метою проживання там разом із малолітньою дитиною. Докази на підтвердження вищевказаних обставин, суд першої інстанції відмовився долучати до матеріалів справи, що спричинило неповноту та односторонність розгляду справи № 947/6412/25.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, на 23.06.2026 року на 15:00 год. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , представник Київська райадміністрація Одеської міської ради не з`явилися, 
22.06.2026 року на адресу суду надійшло від ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що він не можу з`явитися до судового засідання в зв`язку з відрядженням до м. Києва в зв`язку з необхідністю представництва інтересів клієнта ОСОБА_8 , з метою скасування арештів з рахунків військовослужбовця, у Дніпровському ВДВС у м. Києві КМУ МЮУ та у Дніпровському районному суді м. Києва. На підтвердження зазначеним обставинам до клопотання додано посадкові документи на потяг, скаргу на дії та бездіяльність державного виконавця та скріншот з порталу «Судова влада» стан розгляду справи.
Інші учасники справи причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Присутній в судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Хохлов Володимир Олександрович не заперечував проти розгляду справи за фактичної явки.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Проаналізувавши подане клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, як належним чином не обґрунтованого, оскільки з наданих доказів на підтвердження викладеним у клопотанні обставинам, не вбачається зайнятість адвоката на 23.06.2026 року на 15:00 год., так з посадкових документів на потяг, вказана дата відправлення/прибуття - 22.06.2026 року, з скріншоту з порталу «Судова влада» розділу стан розгляду справи наявна інформація лише щодо призначення складу суду. Таким чином, обставини на які посилається представник відповідача, не підтвердженні належним чином. Крім того, представник відповідача не навів у клопотанні неможливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», усуваючи перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , знімаючи  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з реєстраційного обліку осіб, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , виселяючи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших проживаючих з ними осіб без достатньої правової підстави з наданням іншого постійного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , стягуючи в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень, суд першої інстанції виходив з того, що:
- відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 27.10.2008 року, ОСОБА_1 24.01.2011 року та його син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилися до будинку, який є предметом іпотеки, після укладення Іпотечного договору без дозволу Іпотекодержателя;
- реєстрація місця проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з малолітнім на той час сином ОСОБА_2 у спірний будинок відбулася всупереч умов Іпотечного договору та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку» № 898-IV;
- представник відповідача - адвокат Копаньов О.В., у судовому засіданні, підтвердив, що ОСОБА_1 має інше житло у місті Одесі, в якому не зроблений ремонт, при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин не надав.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом суду не надані докази на підтвердження заявлених позовних вимог, того, що в будинку АДРЕСА_1 , він зареєстрований зі згоди попереднього власника в якості членів сім`ї, доказів відсутності іншого житла та нерухомого майна, окрім того доводи позивача по зустрічному позову спростовуються інформаційною довідкою № 445835511 від 01.10.2025 року та договором дарування від 25.07.2025 року.
Колегія суддів в цілому погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог, проте щодо розподілу судових витрат вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008 року, виконання Позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою, в яку передається житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38002:0051, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Також виконання Позичальником своїх зобов`язань забезпечується порукою, де поручителем виступає ОСОБА_5 .
Згідно з предметом іпотечного договору №455-013/ZФКВІП-08 від 09.07.2008 року, ОСОБА_4 передала в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38:002:0051, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 36,2 кв. м.
Відповідно до п. 4.4 договору іпотеки, у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п.4.1 договору, Іпотекожержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: 4.1.1. шляхом набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу. У випадку прийняття Іпотекодержателем Предмету іпотеки у власність, це застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Для забезпечення вимог кредитного договору 09.07.2008 року були укладені договори поруки №455-013/ZФПОР-08/1 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7 , і поруки ZФПОР-08/2 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5 , які поручилися перед ТОВ «Український промисловий банк» за належне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_4 умов кредитного договору.
Право вимоги за вказаними вище договорами кредиту, іпотеки та договорами поруки перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідченого 30.06.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., реєстровий номер 2258.
17 вересня 2018 року за результатами проведення електронних торгів, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» стало переможцем та придбало у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» право вимоги за кредитним договором № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008 року.
25 вересня 2018 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір №767/К купівлі-продажу майнових прав, за яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме: Кредитний договір №455-013/ФКВІП-08, укладений з ОСОБА_4 ; Іпотечний договір, від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_4 ; Договір поруки від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_7 ; Договір поруки від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_5 
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий іпотекодержатель, звернуло стягнення на предмет іпотеки за вказаними договорами, а саме - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38002:0051, розташована за адресою АДРЕСА_1 , та зареєструвало право власності в установленому законом порядку.
Верховний суд України у постанові № 520/2358/19 від 08 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С., про визнання договору купівлі-продажу майнових прав та договору про відступлення прав за договором іпотеки недійсними, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрації прав та їх обтяжень, встановив, правомірність набуття права власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38:002:0051 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором Морозовою О.С. 04 грудня 2018 року та 30 листопада 2018 року.
Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим 27.07.2011 року, відділом державної реєстрації цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 304, батьками ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .
З домової книги для прописки громадян, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , яка розпочата о 2008 році, вбачається, що в зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 з 27.10.2008 року, ОСОБА_6 з 27.10.2008 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та його син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З довідки № 54 від 23.01.2013 року, виданої головою СН «Золотий берег», за адресою: АДРЕСА_1, власником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зареєстровані та мешкають: ОСОБА_4 , чоловік - ОСОБА_7 , донька - ОСОБА_5 , онука - ОСОБА_6 , онук - ОСОБА_1 , правнук - ОСОБА_2 .
Відповідно до акту територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі від 22.09.2025 року, складено акт щодо неможливості обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з листом Служби у справах дітей Одеської міської ради № 05/02/9974 від 24.09.2025 року, розглянуто звернення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про зняття з місця реєстрації неповнолітнього ОСОБА_2 , роз`яснено, що це питання не входить до компетенції Служби.
Згідно з листами № 12/02-17/801 від 20.09.2021 року та № 12/02-17/328 від 13.03.2025 року Василівська сільська рада Болградського району Одеської області повідомила ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що громада має можливість надати постійне житло з фондів житла площею 52 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , для тимчасового проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Як вбачається з Договору дарування від 25.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у рівних частках кожному квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 117,6 кв. м.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 445835511 від 01.10.2025 року, ОСОБА_1 зареєстрував своє право спільної часткової власності на частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
За положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду цієї категорії справ по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторони не погодили більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено «Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК України не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».
У справі, що переглядається, встановлено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38002:0051, розташована за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке, зареєстровано в установленому порядку, яким звернуто стягнення на вказане майно, як новим іпотекодержателем, після укладення 25 вересня 2018 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» договору №767/К купівлі-продажу майнових прав, за яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме: Кредитний договір №455-013/ФКВІП-08, укладений з ОСОБА_4 ; Іпотечний договір, від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_4 ; Договір поруки від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_7 ; Договір поруки від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_5 .
За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правомірність набуття права власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер 5110136900:38:002:0051 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором Морозовою О.С. 04 грудня 2018 року та 30 листопада 2018 року, була підтверджена постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 520/2358/19 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С., про визнання договору купівлі-продажу майнових прав та договору про відступлення прав за договором іпотеки недійсними, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрації прав та їх обтяжень.
Судом також встановлено, що спірний будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не був придбаний відповідачами за рахунок кредиту, що надавався ОСОБА_4 , та на який звернуто стягнення у позасудовому порядку, і визнано за позивачем за первісним позовом право власності.
На виконання вимог передбачених статтею 40 Закону України «Про Іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, позивачем за первісним позовом запропоновано відповідачам інше житлове приміщення для тимчасового проживання, що підтверджується листами № 12/02-17/801 від 20.09.2021 року та № 12/02-17/328 від 13.03.2025 року де Василівська сільська рада Болградського району Одеської області повідомила ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що громада має можливість надати постійне житло з фондів житла площею 52кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , для тимчасового проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Крім того, в ході судового дослідження було встановлено, що на праві власності ОСОБА_4 належала квартира, яка подарувала її ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування від 25.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у рівних частках кожному квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 117,6 кв.м.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 445835511 від 01.10.2025 року, ОСОБА_1 зареєстрував своє право спільної часткової власності на частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
Належних та допустимих доказів неможливості проживати у вказаній квартирі матеріали справи не містять.
При цьому, судом також було встановлено, що всупереч укладеному іпотечного договору №455-013/ZФКВІП-08 від 09.07.2008 року, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 27.10.2008 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та його син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилися до будинку, який є предметом іпотеки, без дозволу Іпотекодержателя, і такої письмової згоди сторони суду не надали.
Згідно п. 3.1.2. Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в спільну діяльність, оренду, користування, лізинг тощо), не реєструвати на житловій площі зазначеного в цьому договорі садового будинку третіх осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх, без отримання на це попередньої письмової згоди Іпотекодержателя.
Вказана умова договору відповідає положенням частини третьої ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», згідно яких іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Отже, реєстрація місця проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з малолітнім на той час сином ОСОБА_2 у спірний будинок відбулася всупереч умов Іпотечного договору та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку» № 898-IV.
Встановивши, що спірний будинок був придбаний не за рахунок кредитних коштів, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», звертаючись із позовом про виселення її мешканців у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, зазначивши інше постійне житло, яке повинно бути надане відповідачам, при цьому, як було встановлено, у відповідачів за первісним позовом, є інше житло, а реєстрація інших відповідачів за первісним позовом була здійснена всупереч укладеному іпотечного договору №455-013/ZФКВІП-08 від 09.07.2008 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
У постанові від 14 лютого 2024 року у справі N 570/2575/20 (провадження N 61-12628св23) Верховний Суд виснував, що виселення ОСОБА_2 з належного на праві власності ОСОБА_1 житла переслідує легітимну мету, а саме лише незабезпечення його іншим житлом на момент розгляду справи не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягаря. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.
Виходячи з наведеного, втручання у право відповідачів на користування спірним майном переслідує законну мету, відбувається на підставі закону та з урахуванням усіх встановлених у справі обставин.
Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту, апеляційний суд виходить з наступного.
Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Аналізуючи зміст статей 383, 391, 405 ЦК України у порівнянні зі змістом статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Під час вирішення вказаної категорії спорів необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
За усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження у справі доказів, встановивши, що ОСОБА_1 , разом з неповнолітнім ОСОБА_2 був зареєстрований в спірному житловому будинку всупереч умовам Іпотечного договору та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку» № 898-IV, має інше житло на праве власності, доказів згоди на вселення попереднього власника в якості члена сім`ї не надав, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати позивачем за зустрічним позовом свого права на користування житлом на предмет пропорційності відповідно до принципів статті 8 Конвенції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення сервітуту.
Враховуючи, що власником спірного житлового будинку єТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», отже позивач за зустрічним позовом не є членом сім`ї позивача у розумінні положень статті 64 ЖК України, а тому на нього не поширюються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач запропонував житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , тобто, таке житло, що не відповідає вимогам статті 113 ЖК України, та більш того таке житло знаходиться на значному віддаленні від теперішнього місця проживання відповідачів, апеляційним судом відхиляються, оскільки відповідач за первісним позовом має на праві власності інше житло - квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що в квартирі АДРЕСА_3 , немає ремонту, комунікацій та меблювання, в зв`язку з чим квартира наразі перебуває у непридатному для проживання стані, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, та такими, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Разом з тим, набуваючи правильний по суті висновок щодо вирішення позовних вимог, суд першої інстанції в частині стягнення судового збору з відповідачів за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом поклав процесуальний обов`язок зі сплати такого судового збору на неповнолітнього ОСОБА_2 .
За таких підстав, апеляційний суд вважає необхідним змінити шляхом виключення неповнолітнього ОСОБА_2  в частині розподілу судового збору. 
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2025 року в частині стягнення судового збору підлягає зміні та викладенню наступним чином: «Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень». В інший частині рішення суду слід залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3  - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2025 року в частині стягнення судового збору - змінити та викласти його наступним чином:
«Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень».
В інший частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.07.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова