ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/16981/25
Головуючий у першій інстанції – Слісар А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1127/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Мамонової О. Є.,
суддів Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,
із секретарем Герасименко Ю. О.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, 

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Укрзалізниця»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь:
- 49 158,00 грн невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки;
- 172 062,09 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців – з 01.10.2025 до 01.04.2026, обчислений відповідно до ст. 117 КЗпП України та постанови КМУ від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»;
- судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 720,62 грн.
Позов обґрунтовував тим, що він з 02.07.1990 до 30.09.2025 перебував у трудових відносинах з відповідачем. 23.09.2025 подав роботодавцю заяву щодо розірвання трудового договору та виплату у встановлений законом строк належних на день звільнення сум заробітної плати. Наказом №897/ОС від 23.09.2025 ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням з 30.09.2025, встановлено виплатити йому, в тому числі, 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, передбачені п. 3.10 зі змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки після отримання окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця».
Позивач зазначав, що у день звільнення роботодавець здійснив часткову виплату сум, що йому належать від підприємства, не виплатив йому належні при звільненні суми, зокрема матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 – 2024 роки, передбачену п 3.10 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та Дорожнім комітетом профспілки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого законом на перше січня відповідного календарного року, в загальній сумі 49 158 грн (за 2022 рік – 14 886 грн, за 2023 рік – 16 104 грн, за 2024 рік – 18 168 грн).
Указував, що оскільки станом на день звільнення його з роботи відповідач з порушенням вимог статті 116 КЗпП України не провів повного розрахунку, наявні підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України шляхом стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18.02.2026 позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 30 990 грн невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 94 963,23 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2025 по 18.02.2026.
В іншій частині позову відмовлено. 
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 946,34 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд не звернув увагу на той факт, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця, нормами даного закону регламентовано, що під час дії воєнного стану діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені цим законом. Правлінням АТ «Укрзалізниця» прийнято рішення від 14.03.2022, яке, зокрема, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні встановлювало обов`язок для керівників регіональної філії, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» призупинити виплату матеріальної допомоги при виникненні у конкретного працівника права на її отримання, що відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Заявник указує, що застосовуючи вказане рішення правління АТ «Укрзалізниця» роботодавець не відмовляє у виплаті матеріальної допомоги, а лише відтерміновує її, та при стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово.
Зазначає, що АТ «Укрзалізниця» в умовах збройної агресії не має змоги забезпечити працівників всіма соціальними гарантіями, що передбачені колективними договорами структурних підрозділів. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення була призупинена не з вини АТ «Укрзалізниця», а зумовлена обставинами непереборної сили, які, зокрема, встановлені висновком Торгово-промислової палати України №2024/02/0-7/1 від 28.02.2022, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку, передбаченого ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Наголошує на тому, що у день звільнення позивача з роботи відповідач виплатив йому всі кошти, право на отримання яких він мав станом на дату звільнення з роботи.
Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, звертає увагу, що суд повинен брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи (зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо). 
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в розмірі стягнення матеріальної допомоги за 2022, 2023 роки та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2025 по 18.02.2026.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника – адвокат Богданова І.Д. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, посилаючись на його законність, всебічне з`ясування всіх обставин справи та доказів, дотримання норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Сторона позивача зазначає, що станом на день звільнення ОСОБА_1 , відповідач не здійснив йому виплату всіх належних сум, а саме не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки, передбачену п. 3.10 до колективного договору, спору про розмір яких між колишнім роботодавцем та позивачем не було.
Категорично не погоджується з твердженням апелянта, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню - ст. 1, 11 та п 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, було передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Утім, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX набрав чинності 24.03.2022, а тому відповідно до вимог ст. 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14.03.2022 №Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Указує, як установлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, зміни до колективного договору у встановленому порядку, зокрема за погодженням із профспілковою стороною, внесені не були, що виключає можливість правомірного призупинення відповідних виплат.
За встановлених обставин, у взаємному зв`язку належних доказів у їх сукупності, основаних на правовому регулюванні, вбачається, що у встановлений законом строк позивач здійснив усі передбачені законодавством дії для витребування від відповідача належних при звільненні сум. Проте, з незалежних від позивача причин, роботодавець не здійснив у встановлений законом строк розрахунок при звільненні, відтак за захистом порушеного права на володіння своїм майном і звернувся позивач до суду.
Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми права до спірних правовідносин зазначивши, що матеріальна допомога на оздоровлення, що є предметом цього спору, входить до структури заробітної плати, відтак підлягає виплаті відповідно до статті 116 К3пП України. Правильно визначив спірний період щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, який обмежив днем ухвалення рішення суду, при цьому правомірно урахував висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_3 , яка просила залишити в силі рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у день звільнення 30.09.2025 позивачу не були виплачені всі суми від підприємства, які складаються із матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки на загальну суму 30 990 грн. 
Суд констатував, що відповідачем порушено право позивача на отримання належних йому при звільненні сум на матеріальну допомогу на оздоровлення у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, що є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, на день ухвалення рішення суду загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період становить 94 963,23 грн (940,23 грн х 101 робочих днів).
З висновками районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд погоджується.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 з 02.07.1990 перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» (а.с. 18, 37).
Між адміністрацією АТ «Укрзалізниця» регіональна філія «Південно-західна залізниця» і територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України Київської дирекції залізничних перевезень укладено колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2025 роки, відповідно до п. 3.10. якого працівникам дирекції, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року (а.с. 24-25).
Відповідно до п. 1.1.4. протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 на період дії режиму воєнного стану в Україні призупинено додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с. 64-65).
У 2022 та 2023 роках ОСОБА_1 звертався із заявами про надання відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки (а.с. 78-82).
ОСОБА_1 надавалась відпустка за період роботи з 21.01.2023 по 20.01.2024 на 24 календарні дні, заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік у матеріалах справи відсутня (а.с. 90).
Наказом (розпорядженням) Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» виробничий штат виробничого підрозділу служба роботи станцій №897/ОС від 23.09.2025 про припинення трудового договору (контракту) звільнено ОСОБА_1 30.09.2025 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі його заяви. Згідно із наказом відповідач зобов`язався виплатити компенсацію за невикористані 85 днів відпустки, 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 та 2023 роки передбачені п. 3.10. зі змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки пролонгованого на 2006-2025 роки, після отримання окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» (а.с. 19, 91).
Відповідно до повідомлення АТ «Укрзалізниця» про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 30.09.2025 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 нараховано та виплачено 6 793,49 грн (а.с. 20).
Позивач звертався до АТ «Укрзалізниця» із заявами про виплату усіх належних на день виплати сум заробітної плати, 17.11.2025 направив на адресу відповідача заяву з вимогою виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за кожен рік, що передбачена п. 3.10. зі змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки пролонгованого на 2006-2025 роки (а.с. 22, 35, 215).
У відповіді від 28.11.2025 АТ «Укрзалізниця» повідомила ОСОБА_1 , що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т) були призупинені додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Відповідно, виплата зазначеної матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки у розмірі 6 прожиткових мінімумів, передбачена наказом про припинення трудового договору (контракту) від 23.09.2025 №897/ос, буде здійснена після отримання окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». Відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 (протокол №Ц-82/39 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022, починаючи з 01.07.2024 зупинена дія окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» здійснюється, починаючи з 01.07.2024, в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення здійснюється за письмовою заявою працівників, які безпосередньо пропрацювали в АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців при виході у щорічну відпустку (тривалість якої становить не менше 14 календарних днів) один раз на календарний рік в межах одного облікового періоду відпустки. Особиста заява про надання щорічної відпустки, тривалість якої становить не менше 14 календарних днів та на надання до неї матеріальної допомоги на оздоровлення в період роботи з 01.07.2024 по 30.09.2025, ОСОБА_1 не подавалася. 3 огляду на наведене, призупинення зазначених виплат - це тимчасові, превентивні дії для забезпечення сталої роботи товариства, яке є критичним об`єктом інфраструктури України, оскільки воно є національним перевізником та забезпечує важливі функції для функціонування держави, особливо в цей час. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово. (а.с. 23, 35).
Відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» №91 від 31.10.2025 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 940,23 грн (а.с. 28).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає, зокрема, можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.
За змістом ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників. Аналогічне правило щодо обов`язковості умов колективного договору міститься у Законі України «Про колективні договори і угоди».
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підставі аналізу наведених норм права можна дійти такого висновку. Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). 
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, пунктом 3.10. Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки, передбачено право працівників, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше шести місяців та подали письмову заяву, один раз у календарному році отримувати матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених законом на 1 січня відповідного року.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у 2022 та 2023 роках звертався до роботодавця із відповідними заявами про надання відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
Отже, право позивача на отримання відповідної матеріальної допомоги за 2022 та 2023 роки виникло за наявності передбачених колективним договором юридичних фактів, а саме необхідного стажу роботи та подання працівником відповідних заяв.
При цьому, самим відповідачем факт існування заборгованості перед позивачем за 2022 та 2023 роки з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення не заперечується. Так, у наказі №897/ОС від 23.09.2025 про припинення трудового договору з позивачем прямо зазначено про необхідність виплатити ОСОБА_1 шість прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, передбачених пунктом 3.10. Колективного договору, після отримання окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця».
У листі-відповіді на заяву позивача від 17.11.2025 АТ «Укрзалізниця» також не заперечувало ані право позивача на зазначені виплати, ані їх розмір, а лише послалося на рішення правління від 14.03.2022 та вказало, що виплата матеріальної допомоги за 2022 та 2023 роки буде здійснена після отримання окремого рішення правління товариства.
Таким чином, відповідачем фактично визнано, що спірна матеріальна допомога за 2022 та 2023 роки позивачу нарахуванню та виплаті підлягала, але фактично виплачена не була.
Посилання АТ «Укрзалізниця» на те, що у день звільнення позивачу були виплачені всі кошти, право на отримання яких він мав станом на дату звільнення, колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать встановленим у справі обставинам.
Не може бути прийнятий до уваги довід апеляційної скарги про те, що можливість невиконання соціальних гарантій обумовлена складним фінансовим станом товариства та необхідністю забезпечення його стабільної роботи як підприємства критичної інфраструктури.
Колегія суддів не ставить під сумнів особливі умови діяльності АТ «Укрзалізниця» в період збройної агресії проти України, а також об`єктивну необхідність забезпечення безперервної роботи залізничного транспорту.
Разом із тим, сам по собі складний фінансовий стан роботодавця не припиняє та не змінює прав працівника, гарантованих трудовим законодавством та колективним договором, якщо інше прямо не встановлено законом та належним чином не оформлено у передбаченому законом порядку.
Не змінює наведеного висновку і посилання АТ «Укрзалізниця» на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно з яким під час дії воєнного стану діють установлені цим Законом обмеження та особливості організації трудових відносин.
Наведене положення визначає особливий режим регулювання трудових відносин у період воєнного стану, однак не встановлює загального правила про припинення або невиплату всіх соціальних гарантій, передбачених колективними договорами, та не позбавляє працівника вже набутого права на конкретну виплату.
Крім того, районний суд правильно констатував, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності 24.03.2022, в той час, як рішення правління АТ «Укрзалізниця», на підставі якого призупинені виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, прийняте 14.03.2022.
Отже, наведені відповідачем доводи не спростовують висновків про наявність у позивача права вимагати виплати зазначених сум матеріальної допомоги на оздоровлення після припинення трудових відносин, а фактично зводяться до незгоди відповідача з обов`язком її виплати, який, однак, самим відповідачем не заперечується по суті.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 та 2023 роки у загальній сумі 30 990 грн, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування в цій частині відсутні.
Так само колегія суддів відхиляє посилання апелянта на висновок Торгово-промислової палати України №2024/02/0-7/1 від 28.02.2022 щодо форс-мажорних обставин.
Так, вказаним листом Торгово-промислової палати України, який є загальним офіційним документом, визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України.
Проте, вказаний лист є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Той факт, що ТПП України засвідчила відповідну форс-мажорну обставину сам собою не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. При цьому, наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22.

Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, колегія суддів зважає на наступне.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон України №2352-IX), не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі №6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

У постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала наступний правовий висновок.
Законом №2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Касаційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон №2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Як було зазначено вище, Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З урахуванням зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, встановивши наявність заборгованості лише в частині виплати матеріальної допомоги за 2022 та 2023 роки, керуючись принципом пропорційності колегія суддів вважає за доцільне визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі, співмірній до розміру фактично допущеного порушення, що забезпечить справедливий баланс інтересів сторін: захистить право позивача на повний розрахунок та належну виплату матеріальної допомоги, водночас не допустить понесення АТ «Укрзалізниця» несправедливих та непропорційних майнових втрат.
Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, яка не була виплачена позивачу при звільненні, становить 30 990 грн, натомість визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 94 963,23 грн, тобто більш ніж утричі перевищує розмір основної заборгованості роботодавця перед працівником. При цьому, колегія суддів бере до уваги і поведінку обох сторін. З одного боку, АТ «Українська залізниця» допустило порушення встановленого статтею 116 КЗпП України обов`язку щодо проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення, а тому не може бути звільнене від передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності лише з посиланням на складний фінансовий стан товариства чи на прийняте ним рішення про призупинення відповідних виплат. З іншого боку, відповідач не заперечував самого права позивача на матеріальну допомогу та її розміру, а навпаки, прямо зазначив відповідні суми в наказі про звільнення та у подальшому підтвердив, що їх виплата буде здійснена після прийняття відповідного рішення правління. Тобто між сторонами не існувало спору щодо розміру заборгованості, а невиплата була пов`язана з позицією роботодавця щодо відтермінування її виплати в умовах воєнного стану.
За наведених обставин колегія суддів вважає справедливим та співмірним розміром компенсації за затримку розрахунку при звільненні суму 31 000 грн.
Таким чином, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.02.2026 в частині визначеної до стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні шляхом її зменшення з 94 963,23 грн до 31 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
У зв`язку із зменшенням стягнутої з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що становить 18% від оспорюваної суми (172 062,09 грн : 31 000 грн х 100%), підлягає зменшенню стягнутий на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції з 946,34 грн до 309,71 грн (1 720,62 грн сплаченого судового збору х 18%).
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» на 63 963,24 грн (125 953,24 грн оскаржуваної суми – 61 990 грн остаточно стягнутої суми), що становить 50,78% (63 963,25 / 125 953,24 грн х 100%) АТ «Українська залізниця» належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 959,38 грн судового збору за апеляційний розгляд справи (1 889,29 грн належного до сплати судового збору за апеляційну скаргу х 50,78%).
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 лютого 2026 року в частині визначених до стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми понесених витрат по сплаті судового збору змінити, зменшивши суму середнього заробітку з 94 963 грн 23 коп. до 31 000 грн 00 коп., а суму судових витрат по сплаті судового збору з 946 грн 34 коп. до 309 грн 71 коп.
В іншій частині рішення суду - залишити без змін.
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 959 грн 38 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 14.09.2026.

Головуюча О. Є. Мамонова

Судді: Н. В. Висоцька

Н. В. Шитченко