КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 372/869/25 Головуючий у суді І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/7048/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 серпня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 50 577,53 грн та понесених судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 грудня 2020 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір № 409/9042072-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки (далі - кредитний договір), відповідно до умов якої банк надав позичальнику грошові кошти на наступних умовах: встановлена сума кредитного ліміту - до 100 000,00 грн; тип кредиту - кредитна лінія; процентна ставка за користування кредитом - 43,2 %; строк користування - 12 місяців з автоматичною пролонгацією; цільове призначення кредиту - на споживчі потреби.
Кредитні кошти було надано відповідачу у спосіб, зазначений в кредитному договорі, що підтверджується відповідною випискою, а отже кредитодавець свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі. Однак умови вказаного договору позичальником не виконані належним чином, суми отриманого кредиту та нарахованих процентів у встановлені договором строки не повернуті, у зв`язку з чим станом на 21 січня 2025 року утворилась прострочена заборгованість у розмірі 50 577,53 грн, в тому числі заборгованість по тілу кредиту - 28 692,38 грн та заборгованість за процентами - 21 885,15 грн, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» кредитну заборгованість за заявою-договором № 409/9042072-СК від 31 грудня 2020 року, що в частині тіла кредиту та відсотків станом на 21 січня 2025 року становить 50 577,53 грн, у тому числі заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 28 692,38 грн, заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) - 21 885,15 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Суд першої інстанції ухвалене рішення мотивував тим, що відповідач порушив умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та процентів за його користування в порядку і на умовах, зазначених в кредитному договорі, тому позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заявленої суми заборгованості.
Водночас суд зазначив, що стороною відповідача не надано доказів того, коли саме ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією та де він проходить військову службу на даний час, у зв`язку з чим у суду відсутня можливість встановити дату, з якої на відповідача поширюються пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 21 885,15 грн, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції у цій частині скасувати та увалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права.
Відповідач вважає, що надав повністю всі докази, які є достатніми згідно вимог статті 80 ЦПК України та відповідно до яких суд першої інстанції повинен був врахувати той факт, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а тому в силу вимог частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» нарахування АТ «Таскомбанк» процентів за користування кредитом є незаконним.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача в частині поширення на нього пільг, визначених частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є неприйнятними.
Зазначає, що в даному випадку відповідач мав повідомити кредитора, що він є військовослужбовцем та надати необхідних перелік документів щодо застосування відповідної пільги. Матеріали відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги не містять відповідних документів про те, що відповідач звертався до банку з доказами про звільнення від нарахування процентів за користування кредитом у розумінні вказаного вище Закону. Натомість, представник відповідача надав суду тільки копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2024 року. Таким чином, у суду першої інстанції була відсутня можливість встановити дату, з якої на ОСОБА_1 поширюється дія частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Каращук В.Г. підтримав доводи апеляційної скарги, надав суду засвідчену копію військового квитка  ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 18 грудня 2014 року.
Банк явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка представника позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 31 грудня 2020 року АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 409/9042072-СК, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на наступних умовах: встановлена сума кредитного ліміту - до 100 000,00 грн; тип кредиту - кредитна лінія; процентна ставка за користування кредитом - 43,2 %; строк користування - 12 місяців з автоматичною пролонгацією; цільове призначення кредиту - на споживчі потреби (а.с. 8-10).
Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, встановивши на картковий рахунок позивача кредитний ліміт в сумі 36 000,00 грн, що підтверджується випискою по особовим рахункам кредитного договору № 409/9042072-СК за період із 31 грудня 2020 року по 21 січня 2025 року (а.с. 15-36).
Відповідач всупереч умовам кредитного договору не виконав взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення використаних кредитних коштів та нарахованих процентів і допустив виникнення заборгованості, загальний розмір якої відповідно до вказаної виписки станом на 21 січня 2025 року становить 50 577,53 грн.
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором № 409/9042072-СК від 31 грудня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Таскомбанк» складає 50 577,53 грн, в тому числі заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 28 692,38 грн, заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) - 21 885,15 грн (а.с. 37).
09 вересня 2024 року позивач надіслав ОСОБА_1 повідомлення-вимогу, в якому вимагав повністю повернути кредит. Заборгованість по кредиту станом на 09 вересня 2024 року становила: 28 692,38 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 21 885,15 грн - заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) (а.с. 12).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 28 692,38 грн не оскаржується відповідачем, а тому апеляційним судом не переглядається.
Колегія суддів переглядає лише висновки суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом частини першої, другої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Умовами кредитного договору № 409/9042072-СК від 31 грудня 2020 року, укладеного між сторонами, передбачено щомісячну сплату позичальником кредитодавцю процентів за користування кредитом за процентною ставкою 43,2 % річних.
З матеріалів справи вбачається, що проценти за користування кредитним коштами, які є предметом судового розгляду, були нараховані АТ «Таскомбанк» відповідачу за період з 06 вересня 2021 року по 30 квітня 2024 року і з урахуванням внесених ОСОБА_1 платежів на загальну суму 6 974,97 грн становлять 21 885,15 грн (а.с. 37).
В суді першої інстанції представник відповідача посилався на те, що на ОСОБА_1 поширюються пільги, передбачені частиною п`ятнадцятоюстатті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», а саме він як учасник бойових дій, який на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , звільняється від обов`язку щодо сплати процентів за користування кредитом, надавши на підтвердження цих обставин копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, а також посвідчення про відрядження № 2610 від 29 серпня 2025 року солдата ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_4 (а.с. 99, 100).
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
До частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» неодноразово вносилися зміни.
В редакції, яка була чинною протягом вказаного періоду нарахування відсотків, частини п`ятнадцята статті 14 цього Закону передбачала, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
У постанові Верховного Суду від 14 травня 2021 року у справі № 502/1438/18 (провадження № 61-10659св 20) викладено правовий висновок про те, що пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.
Подібний висновок також було викладено у постанові Верховного Суду від 18 червня 2026 року у справі № 521/15568/24 (провадження № 61-16558св25).
Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а саме такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, представник відповідача надав в судовому засіданні апеляційному суду засвідчену копію військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 18 грудня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи неподання цього доказу до суду першої інстанції тим, що ОСОБА_1 під час розгляду справи виконував бойові завдання по умовній лінії фронту, приймаючи участь у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, а тому в нього лише наразі з`явилась об`єктивна можливість передати представнику через свою дружину копію військового квитка для подання до суду.
З огляду на зазначені обставини та наявність в матеріалах справи доказів щодо відрядження ОСОБА_1 для проходження подальшої військової служби із військової частини НОМЕР_5 до військової частини НОМЕР_4 , яка знаходиться на території Самарівського району Дніпропетровської області, колегія суддів на підставі частин першої та третьої статті 367 ЦПК України визнала вказані представником відповідача причини неможливості своєчасного подання доказів до суду першої інстанції поважними та долучила до матеріалів справи копію військового квитка ОСОБА_1 як такого, що не був раніше поданий до суду з об`єктивних факторів, незалежних від волі останнього.
Відповідно до військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 18 грудня 2014 року останній на підставі наказу № 92 від 14 квітня 2022 року був призваний на військову службу до лав Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_6 (а.с. 175)
Отже, в період виконання умов кредитного договору з 25 квітня 2022 року по 30 квітня 2024 року відповідач  ОСОБА_1 мав статус діючого військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто у нього був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.
Як вбачається із наданого АТ «Таскомбанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором № 409/9042072-СК від 31 грудня 2020 року, станом на 25 квітня 2022 року заборгованість  ОСОБА_1 по сплаті процентів була відсутня, оскільки банком було нараховано 4 585,93 грн відсотків за користування кредитними коштами, а позичальником протягом спірного періоду сплачено 6 974,97 грн в рахунок погашення зазначеної складової боргу.
За період з 25 квітня 2022 року по30 квітня 2024 року позивач нарахував відповідачу 24 274,19 грн процентів за користування кредитом, які не підлягали до сплати позичальником як військовослужбовцем Збройних Сил України на користь кредитора.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованості за кредитним договором № 409/9042072-СК від 31 грудня 2020 року у розмірі 21 885,15 грн в якості нарахованих і несплачених процентів за користування кредитними коштами.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на зміст резолютивної частини оскаржуваного рішення, в якій зазначено як про загальну суму заборгованості за кредитним договором, так і складові боргу, який підлягає стягненню, що позбавляє можливості скасувати рішення та ухвалити нове у відповідній частині, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року повністю, виклавши його резолютивну частину в редакції, яка відповідає зробленим судами висновкам по суті позовних вимог.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з наведеного, із ОСОБА_1  пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, понесені АТ «Таскомбанк» у даній справі, а саме 1 374,22 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, тоді як пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги із АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 572,27 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням зазначену норму процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь відповідача різницю в понесених судових витратах по сплаті судового збору у розмірі 198,05 грн.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № 409/9042072-СК від 31 грудня 2020 року у розмірі 28 692,38 грн.
У задоволенні решти позовних вимог акціонерного товариства «Таскомбанк» відмовити.
Стягнути із акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 різницю в понесених судових витратах у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 198,05 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній