ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2026 року | Справа №160/16694/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/16694/26 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
16 червня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач), що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність поведінки відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 1 млн. грн згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 року №153 (далі – Постанова №153). Позивач зазначає, що відповідає умовам для отримання такої допомоги, в зв`язку з чим відмова відповідача у її виплаті є протиправною.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/16694/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/16694/26, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
07 липня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що щодо позивача не дотримана така умова як укладення контракту в період дії воєнного стану. Тобто позивач вже перебував на військовій службі за контрактом, в зв`язку з чим виплата винагороди не передбачена.
10 липня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач повторює доводи позовної заяви.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно військового квитка позивача від 21.05.2018 року серії НОМЕР_4 позивач з 26.04.2018 року проходить військову службу за контрактом у відповідача. 
Згідно довідки відповідача від 10.12.2025 року №08/7330/25-Вн позивач приймав безпосередню участь у бойових діях у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 01.04.2022 року по 09.07.2022 року, з 26.01.2023 року по 30.04.2023 року, з 17.01.2024 року по 16.03.2024 року, з 01.06.2024 року по 13.06.2024 року, з 16.05.2025 року по 08.11.2025 року, з 05.12.2025 року по 10.12.2025 року. 
Наказом відповідача від 14.07.2022 року №1941-ОС позивачу продовжено військову службу понад встановлені строки з 27.04.2022 року. 
Наказом відповідача від 16.05.2024 року №419-ОС внесено зміни в наказ від 17.05.2022 року №805-ос щодо продовження військової служби, згідно якого продовжено дію контракту понад встановлені строки.
07 лютого 2026 року позивач звернувся до відповідача з рапортом (вх. №25/17209/26-Вн, яким просив здійснити виплату одноразової грошової винагороди у згідно Постанови №153. 
Листом від 10.03.2026 року №04.2/27565/26-Вн відповідач відмовив позивачу у задоволенні рапорту, вказавши, що позивач 24.02.2022 року вже перебував на військовій службі за контрактом, в зв`язку з чим виплата винагороди не передбачена. 
Вважаючи бездіяльність відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 1 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» віл 20.12.1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» №153, якою в т.ч. затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі – Постанова №153). 
За п. 3 Постанови №153:
1) учасниками експериментального проекту є:
громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу;
Збройні Сили;
Національна гвардія;
Державна прикордонна служба;
Міністерство оборони;
Міністерство внутрішніх справ;
військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби;
2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;
3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Пунктом 4 Постанови №153 встановлено, що: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується;
виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу “молодший лейтенант”;
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Цей спір виник фактично щодо питання права – чи входять особи, які уклали контракт до 24.02.2022 року та продовжували проходження військової служби після 24.02.2022 року, суб`єктами, на яких поширюється дія п. 4 Постанови №153. 
Пункт 4 Постанови №153 в сукупності містить власний, самостійний предмет нормативно-правового регулювання, окремо визначає суб`єктний та предметний критерій. 
Суд зауважує, що в межах Постанови п. 3 як норма права стосується врегулювання «експериментального проекту», а п. 4 Постанови №153 утворює окрему систему правового регулювання. 
Наприклад, у п. 4 Постанови №153 відмінно (прямо в розріз п. 3 Постанови №153) викладено перелік підрозділів, проходження служби в яких має значення для отримання відповідних пільг: 
1) п. 3 Постанови №153 – лише посади рядового складу і лише у визначених місцях проходження служби (наприклад, перелік військових частин затверджується окремо);
2) п. 4 Постанови №153 – посади не лише рядового складу, а й сержантського і старшинського складу, при цьому йдеться про Збройні Сили України та інші військові формування та правоохоронні органи спеціального призначення (більш того, не передбачено жодного затвердження будь-якого переліку). 
Тобто, коло суб`єктів, на яких поширюється норма права, є найбільш показовим проявом того, що йдеться про дві різні системи нормативно-правового врегулювання спірних правовідносин, незалежних одна від одною. 
Іншим показовим прикладом, що має значення для даної справи, є форма проходження військової служби: 
1) п. 3 Постанови №153 – прямо вказано про осіб, які «приймаються на військову службу за контрактом»;
2) п. 4 Постанови №153 – прямо вказано про осіб, які «були прийняті або призвані». 
Цілком очевидно, що «прийняття» стосується саме контрактної форми проходження військової служби, а «призов» - стосується призову громадян на військову службу під час мобілізації. 
Разом з цим, «експериментальний проект» в цілому спрямований на майбутніх військовослужбовців, а п. 4 Постанови №153 – на тих, хто вже тривалий час проходив військову службу.
Підсумовуючи, суд зазначає, що існують дві окремі, незалежні одна від одної системи нормативно-правового регулювання: 
1) п. 1-3 Постанови №153, а також затверджені ним Порядок та форми контрактів, які врегульовують проведення «експериментального проекту» відповідним чином;
2) п. 4 Постанови №153 – окрема норма права, інкорпорована в Постанови №153 за принципом часткового збігу предмету врегулювання (застосування матеріальних стимулів в рамках єдиного комплексу заходів заохочувального характеру). Водночас, ця норма права передбачає окремий блок правил поведінки для визначеного кола осіб, які не залежать від «експериментального проекту». Іншими словами, п. 4 Постанови №153 міг би бути окремим нормативно-правовим актом.
Приписи п. 4 Постанови №153 передбачають наступні умови для отримання одноразової грошової допомоги: 
1) належність до кола осіб: «громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення»;
2) темпоральний критерій: «до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років»;
3) обставини залучення до Сил оборони України: «були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX»;
4) вимоги до поточного статусу: «проходять військову службу»;
5) обставини попереднього проходження військової служби: «брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою». 
Вищевказані умови застосовуються в сукупності. 
Також передбачено градацію розміру виплати залежно від обставин попереднього проходження служби, що не має значення для обставин даної справи. 
Таким чином, саме на відповідність позивача вищевказаним умовам відповідач повинен був перевіряти позивача. 
Відповідач в листі від 10.03.2026 року фактично заперечив відповідність позивача пункту 3 вищевказаних критеріїв. 
Цей критерій сформульовано цілком однозначно для розуміння: прийняття на військову службу (укладення контракту) або призов на військову службу мають бути здійснені «під час воєнного стану». 
Позивач свою відповідність цьому критерію обґрунтовував тим, що наказом від 14.07.2022 року йому продовжено дію контракту, укладеного ще до початку воєнного стану. 
Такий підхід суд визнає необґрунтованим, оскільки статус позивача після видання даного наказу не змінився відносно його ж статусу до видання такого наказу. Іншими словами, позивач 13.07.2022 року та 15.07.2022 року перебував в однакових правових статусах. Як наслідок, не можливо зробити висновок, що 13.07.2022 року позивач не був «прийнятий або призваний» на військову службу, а вже 14.07.2022 року і в подальшому став таким, що «прийнятий або призваний» на військову службу. 
Відповідно, продовження дії контракту не є прийняттям на військову службу або призовом у розумінні п. 4 Порядку №153. 
Як наслідок, цей аргумент позивача судом відхилено. 
Щодо доводів позивача про справедливість суд зауважує наступне. 
Відповідна категорія міститься у ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України та вимагає від суду справедливо вирішити спір, тобто – суд не створює справедливість як таку (в суспільних правовідносинах), а повинен вирішити спір справедливо. Вказане має значення в аспекті розподілу влади: суд не може з огляду на принцип справедливості, наприклад, заперечити ставку певного податку, яку встановив законодавець, або ж заперечити граничні межі призовного віку і тд. Адже врегулювання суспільних відносин (і врахування при цьому справедливості) певним чином є передусім завданням законодавчої та виконавчої влади. 
Як наслідок, незгода особа з тим, як врегульована певна сфера суспільних відносин, може бути підставою для позову щодо оскарження нормативно-правового акту як такого, однак незгода зі змістом відповідного акту не може бути підставою для його ігнорування як джерела права. 
Іншими словами, оскільки позивач оскаржив поведінку відповідача, а не саму Постанову №153, суд застосовує положення саме цього нормативно-правового акту як джерела права в спірних правовідносинах і саме згідно їх змісту, посилаючись на справедливість як на спосіб вирішення спору, однак не як на підставу, за якої нормативно-правовий акт можна не застосовувати чи застосовувати всупереч його змісту. 
В спірній юридичній ситуації це втілюється в тому, що, наприклад, тлумачення суду приписів Постанови №153 має бути здійснене з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, яка в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно, суд може справедливо тлумачити норму права, що при цьому не може призводити до тлумачення всупереч змісту норми права. Наприклад, суд не може на власний розсуд визнати несправедливим розмір одноразової грошової винагороди та змінити його. З цих же підстав суд не може та не повинен, якщо наявне однозначне для розуміння нормативно-правове регулювання, змінювати суб`єктний чи темпоральний критерій отримувачів такої винагороди.
Як наслідок, аргумент позивача про те, що певне право надано одній категорії осіб, однак не надано іншій категорії осіб, а тому це право необхідно надавати усім категоріям осіб, є помилковим. 
Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Принцип законності в Україні належить до переліку конституційних. Частина друга ст. 6, частина друга ст. 19, пункт 12 частини першої ст. 92 Конституції України передбачають, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України. Це означає, що виключно законом визначаються повноваження, організація та порядок діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування. Ці органи діють у відповідності до режиму, за яким їм дозволено тільки те, що передбачено законом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2024 року у справі №340/4709/23.
Відповідно, якщо законодавець визначив певне право для визначеної групи осіб, відповідна норма не може бути витлумачена так, що це ж право фактично буде надано категоріям осіб, на яких законодавець відповідну норму свідомо не поширив. В іншому ж випадку суд не вирішує спір про право, а створює нове, нічим не передбачене право, керуючись власними уявленнями про належний спосіб врегулювання спірних правовідносин, тобто – виступатиме нормотворцем, чим порушить принцип поділу влади. 
Відповідно, доводи щодо справедливості нормативно-правового акту можуть бути оцінені по суті в спорі щодо визнання його нечинним та скасування або визнання його неконституційним. Однак в спорі про правомірність застосування норми права згідно її очевидного змісту справедливість як принцип не може створити непередбачене нормативно право в правовідносинах наявного виду. 
При цьому в спірних правовідносинах логіка законодавця є цілком очевидною та передбачуваною. 
Так, законодавець у Постанові № 153 чітко окреслив коло суб`єктів, на яких розповсюджується дія даного експериментального проекту. Метою Постанови № 153 є стимулювання та мотивація громадян до вступу на військову службу саме в умовах підвищеного ризику під час дії воєнного стану.
Момент прийняття або призову на військову службу є юридично значущою обставиною, яка прямо визначає наявність або відсутність суб`єктивного права на отримання виплати за Постановою № 153. Суд зазначає, що норми Постанови №153 не підлягають розширеному тлумаченню, а розповсюдження пільг на осіб, які уклали контракт до 24.02.2022 року, суперечить буквальному змісту та нормативній меті прийнятого акта.
Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 31.07.2026 року у справі №340/8544/25. 
Визначальним критерієм для застосування положень пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №153 є саме факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, а не сам по собі факт проходження служби.
Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 21.07.2026 року у справі №160/1001/26.
Метою прийняття Постанови №153 було підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Аналіз положень Постанови №153 дає можливість дійти висновку, що запроваджена одноразова грошова винагорода має виключно мотиваційний і стимулюючий характер щодо проходження військової служби після введення військового стану.
Відтак положення Постанови №153 не застосовуються до осіб, які припинили військову службу на момент її прийняття, а тому позивач не є особою, яка має право на виплату грошового заохочення у розмірі 1 млн. грн.
Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 30.07.2026 року у справі №160/3123/26.
Отже, відповідач правомірно відмовив у задоволенні рапорту позивача, оскільки останній дійсно не відповідає одній з умов для отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн грн. 
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко