Справа № 344/11298/24 
Провадження № 22-ц/4808/17/26 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Девляшевського В.А., 
за участю секретаря – Кузів А.В.
учасники справи
позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 правонаступником прав і обов`язків якої є ОСОБА_4 
треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік Ірина Володимирівна, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Шевченко Елла Вікторівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Бабій О.М., 
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 правонаступником прав і обов`язків якої є ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік Ірина Володимирівна, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Шевченко Елла Вікторівна про визнання недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування,,
в с т а н о в и в:
У червні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, визнання права власності в порядку спадкування.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що є онуками померлого ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачі дізналися про смерть свого діда 15 березня 2024 року. Померлий ОСОБА_5 на час смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживав зі своєю дружиною ОСОБА_3 у її будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
09.04.2024 року позивачі подали до Державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_5 за законом та за заповітом, оскільки дізналися, що дід залишив заповіт.
Нотаріусом було їм відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, так як спадкоємець ОСОБА_5 залишив заповіт, яким все майно заповів своїй дружині – ОСОБА_3 .
На переконання позивачів, справжня воля померлого діда полягала у тому, що спірне майно повинно бути успадковане після його смерті за законом ними, як родичами спадкодавця (його внуками), які мають право на спадкування за законом в п`яту чергу.
Вважають заповіт ОСОБА_6 за № 2051, №2052, посвідчений 23.08.2023 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В. недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, а саме неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Також на думку позивачів, підлягає сумніву можливість померлого діда особисто підписати спірний заповіт за чотири місяці до його смерті у віці 85 років.
У зв`язку з викладеним, після уточнення позовних вимог, просили суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 за реєстровими номерами №№ 2051, 2052, посвідчений 23.08.2023 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В.;
визнати в рівних частках за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на спадкове майно – 3- кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першоїінстанції, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не провів належного та всебічного розгляду справи,не дослідив усіобстаивни справи, що мають значення для справи. 
Під часрозглядусправи ними було подано клопотання про виклик свідків, а саме: приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., яка посвідчувала оспорюваний заповіт; приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Шевченко Е.В., яка відкривала спадкову справу;  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 
Проте на допит з`явились лише ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що на думку позивачів недостатньо для встановлення дійсних обставин справи, зокрема обставин складання заповіту. 
Вважають, що суд першої інстанції не вжив достатніх заходів для забезпечення явки свідка ОСОБА_7 та інших свідків чи отримання свідчень в інший спосіб
Зазначають, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зазначили, що у ОСОБА_5 трусились руки, що може свідчити про фізичну ваду або хворобу та підтверджує необхідність здійснення дослідження ОСОБА_10 на момент складання заповіту, проте судом першої інстанції цього здійснено не було. 
Суд першої інстанції не встановив наявність захворювань, що на думку скаржників є порушенням 1234 ЦК України про те, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатність.
Також, в судовому процесі не було визначено таких фізичних вад, що спричинили неможливість підписання заповіту власноручно, що є порушенням ст. 1247 ЦК України та частини четвертої статті 207 ЦК України.
Вважають, що без допиту нотаріуса, який посвідчував заповіт, та обох свідків, які були присутні при його складанні, неможливо повною мірою встановити дотримання процедури, дійсне волевиявлення заповідача та відсутність стороннього впливу на нього.
Зазначили, що судом не розглянуто по суті заявлені клопотання про призначення судово-почерковознавчої та судово-психіатричної експертизи, що має важливе значення для справи. В рішенні суду не зазначено мотиви їх відхилення.
Вказали, що ОСОБА_5 був людиною похилого віку, приймав ліки для підтримання здоров`я, що могло вплинути на його психічний стан та здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними під час підписання заповіту.
Вважають хибним висновок суду першої інстанції про те, що позивачі не спілкувалися зі своїм дідом ОСОБА_5 більше п`яти років та не приїжджали до нього, оскільки судом не були взяті до уваги надані докази, які свідчать про протилежне, а також про здійснення перешкод у спілкуванні з боку відповідача ОСОБА_3 .
Обмеження спілкування з боку ОСОБА_3 , яка з 2022 року забороняла позивачам приїжджати, а з червня 2023 року перешкоджала спілкуванню телефоном підтверджується заявою до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 03.12.2023 року про неможливість отримати доступ до дідуся через перешкоджання з боку ОСОБА_3 . 
Наявні фото та відеоматеріали підтверджують зустрічі та позитивне спілкування з ОСОБА_5 у 2021 році.
Дані геолокації з мобільних телефонів позивачів з використанням Google Maps, що підтверджують відвідування дідуся за місцем його проживання.
Свідок ОСОБА_11 може підтвердити, що позивачі підтримували стосунки з дідусем та піклувалися про нього. 
Вважають, що судом першої інстанції хибно стлумачено факт повідомлення позивачів про смерть діда, оскільки обов`язок повідомити про смерть лежить на близьких родичах, зокрема на дружині померлого - ОСОБА_3 . Як особа, що є спадкоємцем за оспорюваним заповітом, вона була прямо зацікавлена у тому, щоб вони якомога пізніше дізналися про смерть діда та не мали змоги своєчасно звернутися за захистом своїх прав.
Пізнє отримання інформації про смерть свідчить не про відсутність спілкування з їх боку, а про ймовірне приховування цієї інформації відповідачем та її недобросовісну поведінку.
Звертають увагу суду на наявність доказів, які не були належним чином досліджені судом першої інстанції та мають суттєве значення для справи, а саме заява до поліції №ЕД 41898 від 03.12.2023 року,фото та відеоматеріали спілкування з ОСОБА_5 , дані геолокації позивачів, свідчення свідка ОСОБА_11 .

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено відповідачці право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначила, що відповідно до ст. 92 ЦПК України треті особи можуть бути допитані як свідки за їх згодою, проте позивачами не надано доказів того, що вони вживали будь яких заходів з метою з`ясування позиції третіх осіб щодо їх допиту в якості свідків.
Щодо допиту свідка ОСОБА_12 зазначила, що судом першої інстанції було з`ясовано думку представника позивача щодо повторного виклику її до суду для допиту, проте представник позивачів зазначив, що не наполягає на повторному виклику свідка.
Посилання скаржників на незадовільний стан спадкодавця та наявність фізичних вад є припущеннями.
Посилання скаржників на ігнорування судом першої інстанції клопотання про призначення судово-почерковознавчої та судово-психіатричної експертиз не відповідає обставинам справи, оскільки судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання з`ясовувалась думка представника позивача щодо наявності клопотань, проте представник позивачів стверджував, що інших клопотань у нього немає.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2026 року було зупинено апеляційне провадження у справі, до залучення у справі правонаступників ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 червня 2026 року поновлено провадження у справі на підставі ст. 254 ЦПК України у зв`язку з спливом шестимісячного строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2026 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 , як правонаступника прав та обов`язків ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи апеляційної скарги. 
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі на підставі поданих ним раніше письмових пояснень.
У судовому засіданні представник ОСОБА_4 – ОСОБА_13 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності інших учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
У судове засідання треті особи приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Шевченко Е.В. не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Представник позивачів - ОСОБА_14 в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2026 року задоволено клопотання представника ОСОБА_14 про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи, яке було призначено на 23 липня 2026 року на 15 год 30 хв від представника ОСОБА_14 до суду не надходило. Враховуючи, що представник ОСОБА_2 у попередніх судових засіданнях приймав участь, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, при з`ясуванні судом можливості розгляду справи за відсутності представника ОСОБА_2 не заперечував, колегія суддів з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України та зогляду на тривалий розгляд справи, а також враховуючи, що учасники справи, які не з`явилися в судове засідання, були належним чином повідомлені про дату, час і місце її розгляду, дійшла висновку про можливість проведення розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходит до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт, який оскаржують позивачі, відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, при складанні заповіту та його посвідченні нотаріусом було дотримано ст..1257 ЦК України, позивачами не надано доказів дефекту волі заповідача, тому відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним з підстав ч.5 ст.203, ст.233 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачами в рівних частках в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , суд виходив з того, що спадкодавець заповіту на користь позивачів не залишив, ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що позивачі є рідними братами, їх батьком є ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а матір`ю позивачів є ОСОБА_15 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та копією свідоцтва про смерть.
ОСОБА_5 , який є дідом позивачів, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Дружиною діда ОСОБА_5 та матір`ю ОСОБА_6 (батька позивачів) є ОСОБА_16 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після її смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 успадкували 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю ОСОБА_16 , підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.
Після смерті ОСОБА_6 (батька позивачів) 1/4 частку вказаної вище квартири успадкувала його дружина та мати позивачів – ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтва про право на спадщину за законом та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Власником іншої частини квартири був ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину.
ОСОБА_5 28.07.2015 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
ОСОБА_5 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 – 15.12 2023 року.
ОСОБА_5 на випадок своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 склав заповіт, яким все належне йому майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_3 . 
Заповіт посвідчений 30.08.2023 року в м. Біла Церква Київської області, приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2051, 2052. 
В заповіті зазначено, що у зв`язку з похилим віком ОСОБА_5 не міг самостійно прочитати та підписати текст заповіту, тому згідно зі ст. 1253 ЦК України, на його прохання та за його дорученням, в присутності нотаріуса та двох запрошених ним свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заповіт було підписано ОСОБА_9 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Нотаріус зазначила у заповіті, що заповіт записаний нею зі слів ОСОБА_5 , особа заповідача та свідків встановлені, їх дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_9 також встановлено та її дієздатність перевірено, справжність підпису ОСОБА_9 засвідчено.
Згідно заяв про прийняття спадщини, 09 квітня 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом чи заповітом після померлого ОСОБА_5 .
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно (постанови Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 646/8371/17, від 29 січня 2026 року в справі № 559/2909/22)
Згідно із частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Згідно із частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
У постанові Верховного суду від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів відповідно до статті 40 ЦПК України.
Висновок судово-психіатричної експертизи повинен стосуватися психічного стану особи на момент вчинення правочину. Висновок про недієздатність особи, яка вчинила правочин, що визнається недійсним, необхідно робити на підставі доказів, які свідчать про психічний стан особи на момент його вчинення.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 (провадження № 61-20649св19) зазначено, що хоча висновок експертизи в такій справі є одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення факту того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У справі, що переглядається, встановлено, що дід позивачів ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склав заповіт, який посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Біла Церква Київської області, приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2051, 2052. 
Звертаючись до суду з позовом про визнання зазначеного заповіту недійсним, позивачі посилалися на наявність сумнівів щодо справжнього волевиявлення померлого під час складання ним заповіту на користь ОСОБА_3 .
Одночасно з поданням позовної заяви позивачі заявляли клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_5 , обґрунтовуючи його тим, що на момент складання заповіту останній перебував у похилому віці, не міг самостійно пересуватися та потребував постійного стороннього догляду. На вирішення експертизи вони просили поставити питання про те, чи міг ОСОБА_5 за своїм психічним станом у відповідний період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Крім того, у відповіді на відзив, поданій до суду першої інстанції 03.10.2024 року, позивачі повторно заявили аналогічне клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи .
Проте суд першої інстанції залишив поза увагою два письмові клопотання позивачів про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи
З огляду на викладене, при розгляді справи у суді апеляційної інстанції було частково задоволено клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про призначення посмертної судової психіатричної експертизи та ухвалою суду від 17 липня 2025 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої було поставлено такі питання: чи мав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , будь-які психічні розлади на момент складання ним заповіту 30 серпня 2023 року? чи міг ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , на момент складання заповіту 30 серпня 2023 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?
Також в суді апеляційної інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та для належного проведення посмертної судово-психіатричної експертизи витребувано амбулаторні медичні картки ОСОБА_5 з медичних закладів за його місцем проживання, які в подальшому були надіслані до експертної установи разом з матеріалами цивільної справи.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.10.2025 року повідомлено експертну установу про неможливість надання до експертної установи додаткових запитуваних матеріалів.
25.11.2025 року на виконання вимог ухвали Івано-Франкіського апеляційного суду від 17 липня 2025 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, експертом Івано-Франківської філії державної установи «Інститут судової психіатрії міністерства охорони здоров`я України» було повідомлено про неможливість проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5 без надання додаткових матеріалів, а саме: довідки про звернення до психіатра (чи відсутність звернення до такого спеціаліста), медичну карту амбулаторного хворого за місцем спостереження психіатром, консультативний висновок спеціаліста (психіатра), а також медичні дані, які стосуються періоду часу, що цікавить суд, а саме липень-вересень 2023 року (медичні карти стаціонарного хворого при наявності, результати обстеження, огляди спеціалістів).
З огляду на викладене, дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення ОСОБА_5 , а саме те, що під час складання та посвідчення заповіту 30 серпня 2023 року спадкодавець страждав на психічний розлад, мав ознаки розладу психічної діяльності або не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Похилий вік спадкодавця, а також наявність у нього онкологічного захворювання, на які посилаються скаржники в апеляційній скарзі, самі по собі не свідчать про його нездатність на момент вчинення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак не можуть бути підставою для висновку про наявність вад його волевиявлення.
Отже, позивачами не доведено абсолютної неспроможності спадкодавця на момент вчинення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є необхідною умовою для застосування положень частини першої статті 225 ЦК України. 

Щодо форми та порядку посвідчення спірного заповіту, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від29.01.2024 рокуу справі №369/7921/21 зазначив, що для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту
як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.
Відповідно до частин першої - третьої та четвертої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Якщо фізична особа у зв`язку із хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) вказано, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.
З матеріалів справи встановлено, що у зв`язку з похилим віком заповідача, заповіт було складено та посвідчено вдома, за адресою його фактичного проживання: АДРЕСА_2 .
В заповіті зазначено, що у зв`язку з похилим віком ОСОБА_5 не міг самостійно прочитати та підписати текст заповіту, тому згідно зі ст. 1253 ЦК України, на його прохання та за його дорученням, в присутності нотаріуса та двох запрошених ним свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заповіт було підписано ОСОБА_9 .
В суді першої інстанції були допитані як свідки: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтвердили, що ОСОБА_5 висловив свою волю чітко та зрозуміло, хотів щоб його спадкоємцем була його дружина ОСОБА_3 , заповіт вголос прочитали свідки та ОСОБА_9 , яка його підписала замість ОСОБА_5 у його присутності, присутності двох свідків та нотаріуса.
В постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) вказано, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (абзац 1 частини другої статті 1248 ЦК України). У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (абзац 2 частини другої статті 1248 ЦК України). Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України). У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина друга статті 1253 ЦК України).
За встановлених в цій справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заповіт відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, в заповіті зазначені всі необхідні відомості, заповіт перед підписанням зачитано уголос свідками, особи яких встановлено за паспортними даними та роз`яснено їм відповідні права, підписано іншою особою замість заповідача, та посвідчено при свідках. При цьому нотаріусом в посвідчувальному написі зазначено, що особи свідків та особа, яка підписувала заповіт замість заповідача, встановлені, а їх дієздатність перевірено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку про недійсність заповіту, оскільки він по формі, порядку його посвідчення відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності належних та допустимих доказів не надано, допитані в суді першої інстанції свідки також підтвердили волевиявлення заповідача, факт прочитання заповіту вголос та неможливість його підписання через похилий вік заповідача.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції належним чином не були досліджені докази: заява до поліції від 03.12.2023 року, фото та відеоматеріали спілкування з ОСОБА_5 , дані геолокації позивачів, свідчення свідка ОСОБА_11 , оскільки дані докази позивачами не подавилися при розгляді справи у суді першої інстанції, а були долучені до апеляційної скарги. Ухвалою апеляційного суду від 17 липня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було відмовлено у долучені вказаних доказів на підставі ч.3 ст.367 ЦПК України.
При розгляді справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 було заявлено клопотання про визнання довідки нотаріуса від 20.05.2026 року №50/02-14 недопустимим доказом, оскільки сама пособі довідка не є достатнім доказом для підтвердження процесуального правонаступництва без дослідження первинного документа, заповіту на який вона посилається, та не є підтвердженням статусу спадкоємця та процесуального правонаступництва, просив перевірити наявність правових підстав для участі ОСОБА_4 у справі як процесуального правонаступника.
Стосовно вказаного клопотання, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно довідки приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б. від 20.05.2026року №50/02-14заведено спадкову справу до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 , за № 1/2026 та зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 75085687. Станом на 20 травня 2026 року згідно матеріалів спадкової справи до складу спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , входить спадкоємець за заповітом: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Ухвалою апеляційного суду 02.07.2026 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі як правонаступника прав та обов`язків ОСОБА_3 . 
З матеріалів спадкової справи №1/2026, зареєстрованої Спадковому реєстрі за №75085687, яка була витребувана ухвалою від 02.07.2026 року, вбачається, що ОСОБА_4 у визначений законом строк подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерковського міського нотаріального округу Київської області від 04 січня 2021 року на належну їй на праві власності частку у праві спільної часткової власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Приватним нотаріусом на адресу апеляційного суду 23.07.2026 року надіслано копію заповіту ОСОБА_3 від 04.01.2024 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1223ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Довідка приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б. від 20.05.2026року №50/02-14 та матеріали спадкової підтверджують, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 за заповітом, а тому відсутні підстави для задоволення вказаного вище клопотання.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то апеляційний суд не здійснює перерозподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 липня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.М. Барков 
В.А. Девляшевський