Справа № 211/5540/26
Провадження № 2/211/4665/26

РІШЕННЯ
іменем України

21 липня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді – Ніколенко Д.М., 
за участю секретаря судового засідання – Медведєвої А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,, -
встановив:
позивач  ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом та просить визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 17.2. кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка не є її кровною родичкою, але все життя вона вважала її своєю бабусею. За життя, а саме 29 червня 2022 року, ОСОБА_3 склала заповіт. Згідно приписів останнього все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, та що згідно із законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, ОСОБА_3 заповідає ОСОБА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 . Квартира належала ОСОБА_3 та її чоловікові, ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської народних депутатів, згідно розпорядження № Д-612 від 08 серпня 1997 року. Позивач, як спадкоємець за заповітом, звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маховської Світлани Леонідівни для отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, 12 вересня 2025 року приватний нотаріус відмовила їй у вищевказаній дії та надала відповідну постанову, згідно якої приватний нотаріус Маховська С.Л., вивчивши подані документи, з`ясувала, що з документу, який підтверджує право власності спадкодавця - Свідоцтва, вбачається двоє власників: спадкодавець, ОСОБА_3 , та її чоловік ОСОБА_4 , який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, квартира набута на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного з власників. Таким чином, визначити частку нерухомого майна, яка належить спадкодавцю ОСОБА_3 , неможливо. Позивач зауважує, що між співвласниками не було встановлено ніякої домовленості та між ними немає шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності у вигляді квартири, а також інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у зазначеному вище майні. Тобто, розподіл часток у квартирі передбачає їх рівність, а отже ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за життя належало по 1/2 частці квартири. Також треба зазначити, що ОСОБА_4 за життя склав заповіт. Згідно тексту його посмертного розпорядження свою частку квартири він заповідав ОСОБА_2 - відповідачка у справі. Необхідно вказати, що на день смерті чоловіка ОСОБА_3 була непрацездатною, що в порядку ст. 1241 ЦК України надало їй право на обов`язкову частку у спадщині чоловіка. Своїми пасивними діями (проживанням разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини) ОСОБА_3 прийняла дану спадщину. Таким чином, на день своєї смерті ОСОБА_3 була власницею 3/4 частки квартири (1/2 частка на підставі Свідоцтва та 1/4 частка успадкувала після смерті чоловіка). Відповідно позивач має право на спадкування за заповітом саме 3/4 частки спірної квартири. За таких обставин, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки в інший спосіб вона немає можливості прийняти спадщину за заповітом.
Ухвалою суду від 19 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано докази.
04 червня 2026 року до суду надішли витребувані докази.
Ухвалою суду від 09 червня 2026 року закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання сторони у справі не з`явились.
Позивач ОСОБА_1 одночасно з поданням позову до суду подано клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, на підставі фактів, викладених у позовній заяві, та доказів, наявних у матеріалах справи.
Відповідач ОСОБА_2 правом подання відзиву не скористалася, пояснень у справі не надала.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3  (а.с. 9 – копія свідоцтва про смерть).
Після смерті ОСОБА_3  відкрилася спадщина у вигляді частки квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира належала ОСОБА_3 та її чоловікові, ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло №Д-79 від 12 вересня 1997 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської народних депутатів, згідно розпорядження № Д-612 від 08 серпня 1997 року (а.с. 13 – копія свідоцтва, а.с. 14 – копія розпорядження, а.с. 54зв. – копія свідоцтва про укладення шлюбу).
За життя, 29 червня 2022 року, ОСОБА_3 склала заповіт, згідно якого вона на випадок своєї смерті заповідала усе належне їй майно ОСОБА_1 (а.с. 11, 12 – копія заповіту).
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 19/2025 (а.с. 43-61), заведеної після смерті  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 , яка 21 березня 2025 року подала до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маховської С.Л. заяву про прийняття спадщини.
12 вересня 2025 року своєю постановою приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маховська С.Л. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири. Відмову мотивовано тим, що неможливо визначити частку нерухомого майна, яке належить спадкодавцю (а.с. 81зв. – копія постанови).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с. 10 – копія свідоцтва про смерть).
За життя, 29 жовтня 2011 року, ОСОБА_4 також склав заповіт, згідно якого він на випадок своєї смерті заповідав усе належне йому майно ОСОБА_2 (а.с. 65 – копія заповіту).
Відповідно до матеріалів спадкової справи (а.с. 62зв.-69), заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 , яка 02 березня 2013 року подала до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кузнецової О.С. заяву про прийняття спадщини. Проте свідоцтво про право власності на спадкове майно ОСОБА_2 отримано не було.
Відповідно до статей 1216-1218, 1220, 1222, 1223 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Частиною 1 ст. 1235 Цивільного кодексу України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 
За змістом ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
У статтях 15 та 16 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, та одним із способів захисту прав та інтересів є, зокрема, визнання права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.
Але як вбачається з матеріалів цивільної та спадкової справ у позивача наразі виникли реальні умови, які обмежують її право у реалізації нею своїх прав на належне їй нерухоме майно.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Стаття 392 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ураховуючи викладене, беручи до уваги, що подружжя ОСОБА_5 на законних підставах володіло квартирою АДРЕСА_2 , суд вважає встановленим факт того, що їх частки у володінні квартирою були рівними та відповідно становили по 1/2 за кожним. З огляду на те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала з чоловіком за однією адресою, остання фактично прийняла належну їй на підставі ст. 1241 ч. 1 Цивільного кодексу України частку спадкового майна, не дивлячись на наявність заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 . Частка спадкового майна після смерті ОСОБА_4 відповідно становила 1/4 спірної квартири. Отже, на думку суду, наявні підстави для визнання за позивачем права власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_2  в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки іншого шляху для захисту прав позивача немає, тому позовні вимоги слід задовольнити.
На підставі вищевикладеного, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 247, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд-
ухвалив:
позов  ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 3/4 частки квартири, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене 21 липня 2026 р.

Суддя        Д.М. Ніколенко