10.07.2026  Справа № 363/1293/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
судді          Олійник С.В.,
за участі секретаря        Захарової Н.В.,
позивача          ОСОБА_1 ,
представника відповідача       Підлісного М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКА ВОСКРЕСІННЯ ГЛАСС» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

встановив:

27 лютого 2025 року позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про поновлення на роботі в ТОВ «НІКА ВОСКРЕСІННЯ ГЛАСС» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2025 по 18.02.2026 у розмірі 47 780,25 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він був 02 червня 2025 року прийнятий на роботу до ТОВ «НІКА ВОСКРЕСІННЯ ГЛАСС» у червні 2025 року. У період з 08.06.2025 по 05.10.2025 він перебував на лікарняному, що підтверджується витягом з Реєстру листків непрацездатності, а також листком непрацездатності серії АЛГ № 255108. 09.06.2025 його було звільнено під час його тимчасової непрацездатності. Вважає звільнення незаконним. 
Процесуальні дії та рішення у справі.
02 березня 2026 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
03 березня 2026 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк тривалістю десять днів для усунення її недоліків.
05 березня 2026 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій позивач навів розрахунок середнього заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100. Зокрема, позивач зазначив, що його середньоденна заробітна плата становить 273,03 грн (2 184,21 грн / 8 робочих днів), період вимушеного прогулу - з 10.06.2025 по 12.02.2026, що складає 171 робочий день, а сума середнього заробітку за цей період становить 46 688,13 грн (273,03 грн х 171 день).
09 березня 2026 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження.
18 березня 2026 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
23 березня 2026 року до суду від позивача надійшла заява про подання додаткових доказів.
27 березня 2026 року до суду від представника відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника відповідача.
14 квітня 2026 року представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку проведення підготовчого провадження.
24 квітня 2026 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Також подав заяву, у якій зазначив, що відповідач не подав відзив на позовну заяву у встановлений судом строк, не повідомив про причини його неподання та не заявив клопотання про продовження процесуального строку. На думку позивача, така процесуальна поведінка свідчить про затягування розгляду справи та зловживання процесуальними правами. У зв`язку з цим позивач просив здійснювати розгляд справи за наявними доказами та не приймати до розгляду відзив чи інші заперечення відповідача, подані після спливу встановленого судом строку.
27 квітня 2026 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на пропуск позивачем спеціального строку звернення до суду у спорі про звільнення, відсутність поважних причин для його поновлення, недостатність та суперечливість доказів, а також необґрунтованість позовних вимог. Зазначив, що фактичний доступ до матеріалів справи через підсистему «Електронний суд» отримав лише 10.04.2026, тому перебіг п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву, на його думку, розпочався 11.04.2026, а останнім днем такого строку є 27.04.2026, у зв`язку з чим відзив подано своєчасно. У відзиві відповідач навів обставини, які, об`єктивно ускладнювали підготовку процесуальних документів, зокрема здійснення адвокатської діяльності у місті Харкові в умовах воєнного стану, постійних повітряних тривог, ракетних обстрілів та перебоїв з електропостачанням. Крім того, у відзиві викладені заперечення щодо позовних вимог, вказав, що позивач був обізнаний про своє звільнення значно раніше, ніж зазначає у позовній заяві, а також звертався із скаргами до органів Держпраці та раніше подавав позов до суду. Наведені позивачем обставини не свідчать про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України № 2136-IX звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності в умовах воєнного стану саме по собі не є безумовно незаконним, а порушення, встановлене органом Держпраці, стосується визначення дати звільнення. Також відповідач, посилаючись на статтю 93 ЦПК України, подав письмові запитання до позивача щодо обставин його звільнення, часу отримання інформації про припинення трудових відносин, звернень до роботодавця, органів Держпраці та суду, а також причин пропуску строку звернення до суду.
27 квітня 2026 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області задоволено клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника відповідача про письмове опитування позивача та зобов`язано позивача надати письмові відповіді на поставлені відповідачем запитання.
14 травня 2026 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
01 червня 2026 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення письмових доказів.
05 червня 2026 року до суду від позивача надійшла заява свідка, подана на виконання вимог ухвали суду, у якій позивач надав письмові відповіді на запитання представника відповідача. У відповіді на перше запитання щодо обізнаності про видання наказу № 9-к від 09.06.2025 про звільнення позивач зазначив, що про порушення своїх трудових прав та намір роботодавця припинити трудові відносини йому стало відомо у червні 2025 року. Водночас копію наказу про звільнення, роботодавець йому не вручав ні особисто під підпис, ні поштовим зв`язком. З повним текстом наказу та його підставами ознайомився лише у лютому 2026 року після отримання акта перевірки Держпраці від 20.01.2026. Також він повідомив, що на дату видання наказу перебував на стаціонарному лікуванні, а жодних кадрових документів роботодавець йому не надсилав. На друге запитання, позивач зазначив, що після 09.06.2025 до офісу чи іншого місця здійснення діяльності ТОВ «НІКА ВОСКРЕСІННЯ ГЛАСС» не прибував, оскільки з 08.06.2025 перебував на стаціонарному лікуванні та подальшому лікуванні у зв`язку з інсультом, що підтверджується листками непрацездатності. Крім того, позивач стверджував, що долучений відповідачем акт про відмову від підпису під наказом є сфальсифікованим, оскільки у зазначений день він фізично не міг перебувати на підприємстві. Також ці обставини є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні. У відповіді на третє запитання зазначив, що після того, як дізнався про звільнення, неодноразово намагався отримати кадрові документи шляхом телефонного зв`язку, однак керівництво підприємства, їх не надало, а відповідно до 47 КЗпП України, обов`язок щодо видачі копії наказу про звільнення та проведення остаточного розрахунку покладається на роботодавця. Крім того, 04.03.2026 ним направлена письмова вимога про надання кадрових документів та довідки про доходи, яка залишилася без відповіді. Відповідаючи на четверте запитання, зазначив, що 09.06.2025 телефоном повідомив директора товариства про свою госпіталізацію та перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з інсультом. Інформація про відкриття електронного листка непрацездатності автоматично відображається в електронному кабінеті страхувальника на вебпорталі Пенсійного фонду України. На п`яте запитання відповів, що не надсилав роботодавцю паперових копій листка непрацездатності чи витягів з електронного реєстру, оскільки чинним законодавством передбачено функціонування електронних листків непрацездатності, доступ до яких роботодавець має через електронний кабінет страхувальника. Також він зазначив, що у зв`язку зі станом здоров`я не мав можливості здійснювати поштове листування. У відповіді на шосте запитання він підтвердив, що у грудні 2025 року звертався до суду з позовом у справі № 363/7545/25 про поновлення на роботі та стягнення належних виплат. За його твердженням, на той момент йому вже було відомо про порушення його трудових прав, однак відсутність копії наказу про звільнення та інших кадрових документів ускладнила реалізацію права на судовий захист. На сьоме запитання, позивач зазначив, що отримав ухвалу суду про залишення попередньої позовної заяви без руху, однак не зміг усунути її недоліки через ненадання роботодавцем копії наказу про звільнення та інших необхідних документів. У зв`язку з цим позовну заяву було повернуто. Позивач також зазначив, що очікував завершення перевірки Держпраці, результати якої, на його думку, підтвердили порушення трудового законодавства з боку відповідача. У відповіді на восьме запитання позивач повідомив, що звертався до органів Держпраці у вересні, а також 04 та 16 грудня 2025 року зі скаргами щодо незаконного звільнення під час тимчасової непрацездатності. До звернень додавалися медичні документи, що підтверджували його госпіталізацію та лікування. На дев`яте запитання позивач повідомив, що був обізнаний про проведення позапланової перевірки Держпраці, оскільки вона проводилася за його зверненнями. Він зазначив, що надавав інспекторам письмові пояснення та медичні документи. Крім того, позивач вказав, що відповідач не виконав припис Держпраці та, за його твердженням, у подальшому створював перешкоди для проведення повторної перевірки, у зв`язку з чим було складено акт про неможливість проведення заходу державного нагляду (контролю) та розпочато процедуру притягнення відповідача до відповідальності. На десяте запитання, позивач зазначив, що причинами несвоєчасного звернення до суду, стало невручення йому копії наказу про звільнення, тривале лікування після інсульту, ненадання роботодавцем кадрових документів, що унеможливило усунення недоліків попередньої позовної заяви, а також необхідність очікування результатів перевірки Держпраці для отримання доказів порушення його трудових прав.
Позиція учасників процесу.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, зазначив, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї правової позиції. Просив суд звернути увагу на недобросовісність поведінки відповідача, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, поновити строк звернення до суду, визнати причини пропуску поважними, визнати звільнення незаконним, скасувати наказ про звільнення та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено на законних підставах. Щодо зазначення дати звільнення в наказі представник відповідача підтримав заперечення, викладені раніше. Відповідач не заперечував, що позивач перебував на лікарняному та був тимчасово непрацездатним. Разом із тим, на думку відповідача, зазначені обставини самі по собі не є підставою для скасування наказу про звільнення. Крім того, представник відповідача вказав, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованою, оскільки в зазначений період позивач був тимчасово непрацездатним. З огляду на викладене представник відповідача вважав позовні вимоги необґрунтованими та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Із заяви ОСОБА_1 від 30 травня 2025 року встановлено, що він звернувся до директора ТОВ «Ніка Воскресіння Гласс» із проханням прийняти його на посаду керівника проєктів з 02 червня 2025 року з виконанням обов`язків виконуючого роботами.
Із наказу директора ТОВ «Ніка Воскресіння Гласс» № 8-к від 02 червня 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на посаду керівника проєктів з виконанням обов`язків виконуючого роботами за основним місцем роботи з 02 червня 2025 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.
Із акта про відсутність працівника на робочому місці від 09 червня 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом усього робочого дня з 08:00 до 17:00 без поважних причин та не надав пояснень щодо причин своєї відсутності.
Із наказу директора ТОВ «Ніка Воскресіння Гласс» № 9-к від 09 червня 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади керівника проєктів з виконанням обов`язків виконуючого роботами на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді протягом строку випробування.
Із акта про відмову від 09 червня 2025 року встановлено, що наказ про звільнення був оголошений ОСОБА_1 у присутності працівників товариства, однак він відмовився від ознайомлення з ним.
Із індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України від 12 лютого 2026 року встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2025 року становила 2 184,21 грн, а також підтверджено наявність трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Ніка Воскресіння Гласс».
Із листка непрацездатності та витягу з Електронного реєстру листків непрацездатності № 3221-5528-5824-3206 від 12 лютого 2026 року встановлено, що ОСОБА_1 безперервно перебував на тимчасовій непрацездатності з 08 червня 2025 року по 05 жовтня 2025 року, зокрема проходив стаціонарне лікування з 12 по 20 червня 2025 року. 
Судом досліджено відомості з Електронного реєстру листків непрацездатності, з яких встановлено, що ОСОБА_1 було сформовано листки непрацездатності у межах одного страхового випадку тимчасової непрацездатності. Так, первинно електронні листки непрацездатності були сформовані за періоди з 08 червня 2025 року по 10 червня 2025 року, з 11 червня 2025 року по 11 червня 2025 року та з 12 червня 2025 року по 12 червня 2025 року. Надалі, у зв`язку з особливостями оформлення листків непрацездатності, частина періоду непрацездатності була підтверджена листком непрацездатності, виданим у паперовій формі, за період з 12 червня 2025 року по 20 червня 2025 року. Після цього продовження випадку тимчасової непрацездатності здійснювалося шляхом формування електронних листків непрацездатності за наступні періоди: з 12 червня 2025 року по 16 червня 2025 року, з 23 червня 2025 року по 27 червня 2025 року, з 28 червня 2025 року по 04 липня 2025 року, з 05 липня 2025 року по 16 липня 2025 року, з 17 липня 2025 року по 29 липня 2025 року, з 30 липня 2025 року по 12 серпня 2025 року, з 13 серпня 2025 року по 26 серпня 2025 року, з 27 серпня 2025 року по 08 вересня 2025 року, з 09 вересня 2025 року по 17 вересня 2025 року, з 18 вересня 2025 року по 01 жовтня 2025 року та з 02 жовтня 2025 року по 05 жовтня 2025 року.
Зазначені листки непрацездатності сформовані як продовження одного випадку тимчасової непрацездатності та у сукупності підтверджують безперервне перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 08 червня 2025 року по 05 жовтня 2025 року включно.
Судом встановлено, що листки непрацездатності, оформлені ОСОБА_1 у період з 08 червня 2025 року по 05 жовтня 2025 року, стосуються одного страхового випадку тимчасової непрацездатності.
Із акта Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці № Ц/КВ/30232/515 від 20 січня 2026 року встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності з порушенням вимог трудового законодавства щодо визначення дати звільнення. У документі зазначено, що датою звільнення мав бути перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності відповідно до частини першої статті 5 Закону України № 2136-ІХ.
Із припису Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці № Ц/КВ/30232/515/П від 20 січня 2026 року встановлено, що директора ТОВ «НВ ГЛАСС» зобов`язано усунути виявлені порушення законодавства про працю до 20 лютого 2026 року.
Із листів Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 26 січня та 09 квітня 2026 року встановлено, що за результатами перевірки щодо керівника ТОВ «НВ ГЛАСС» складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 41 КУпАП, який направлено на розгляд Печерського районного суду міста Києва, а також повідомлено про невиконання товариством вимог припису та заплановане проведення повторної перевірки.
Із повідомлення Печерського управління поліції ГУНП у місті Києві та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що на виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва до ЄРДР внесено відомості за № 12026105060000119 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України, за заявою ОСОБА_1 щодо його незаконного звільнення. Під час допиту ОСОБА_1 повідомив про можливу фальсифікацію кадрових документів та заявив клопотання про витребування доказів і призначення експертизи.
Із акта про неможливість проведення заходу державного контролю № Ц/КВ/8963/515/НД від 08 травня 2026 року встановлено, що повторний позаплановий захід державного нагляду щодо виконання вимог припису провести не вдалося у зв`язку з відсутністю керівника або уповноважених представників ТОВ «НВ ГЛАСС» та ненаданням документів, необхідних для проведення перевірки, незважаючи на направлення відповідних вимог за юридичною адресою товариства.
Застосовані норми права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпАП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення частини третьої статті 40 КЗпП України та зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застрахована особа має право на отримання страхових виплат та соціальних послуг у разі настання страхового випадку.
Згідно зі статтею 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у порядку та розмірах, визначених цим Законом, а фінансування такої допомоги здійснюється відповідно до законодавства.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності залежить від страхового стажу застрахованої особи та визначається у відсотках до середньої заробітної плати (доходу).
Згідно з пунктом 5 розділу ІІ Порядку видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 червня 2021 року № 1234, листок непрацездатності, сформований на підставі медичного висновку, дата початку періоду дії якого відповідає або передує даті припинення трудових відносин, продовжується до фактичного закінчення випадку тимчасової непрацездатності без урахування факту зміни статусу застрахованої особи в Реєстрі застрахованих осіб.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу ІІ зазначеного Порядку листки непрацездатності, сформовані на підставі медичних висновків, що складають один випадок тимчасової непрацездатності, формуються як продовження першого листка непрацездатності та становлять єдиний страховий випадок.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівник має право звернутися до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Згідно з частиною другою статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Мотиви і висновки суду
Щодо клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду після спливу місячного строку, визначеного частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України для звернення до суду у справах про звільнення, одночасно заявивши клопотання про поновлення цього строку.
Обґрунтовуючи клопотання, позивач зазначив, що після припинення трудових відносин перебував на тривалій тимчасовій непрацездатності, що підтверджується витягом з Електронного реєстру листків непрацездатності та іншими письмовими доказами, дослідженими судом. Крім того, після звільнення відповідач не надав йому належним чином копію наказу про звільнення та інші документи, пов`язані з припиненням трудових відносин, унаслідок чого позивач був позбавлений можливості належним чином підготувати та обґрунтувати позов. Зазначені документи були отримані лише після їх витребування судом.
Суд враховує, що позивач не ухилявся від реалізації права на судовий захист, оскільки первісно звернувся до суду з позовом про оскарження звільнення. Після повернення позовної заяви у зв`язку з неусуненням її недоліків позивач повторно звернувся до суду 25 лютого 2026 року.
Оцінюючи наведені обставини у сукупності з дослідженими доказами, суд виходить із того, що тривала тимчасова непрацездатність позивача, а також відсутність у нього документів, необхідних для належного обґрунтування позовних вимог, які перебували у володінні відповідача, об`єктивно ускладнювали своєчасну реалізацію права на звернення до суду.
З огляду на характер спірних правовідносин, предмет спору, підтверджене перебування позивача на лікарняному після звільнення, вжиття ним заходів для отримання необхідних документів та принцип забезпечення ефективного доступу до правосуддя суд приходить до висновку, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому строк підлягає поновленню.
Щодо позовних вимог
Судом встановлено, що наказом директора ТОВ «Ніка Воскресіння Гласс» № 9-к від 09 червня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади керівника проєктів з виконанням обов`язків виконавця робіт на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді протягом строку випробування. Позивач просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись виключно на те, що наказ про звільнення видано під час його тимчасової непрацездатності.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом установлено, що відповідно до витягу з Електронного реєстру листків непрацездатності № 3221-5528-5824-3206 від 12 лютого 2026 року ОСОБА_1 перебував на тимчасовій непрацездатності безперервно з 08 червня 2025 року по 05 жовтня 2025 року включно.
Матеріалами справи підтверджується, що у межах одного страхового випадку позивачу було сформовано низку електронних листків непрацездатності, а також оформлено листок непрацездатності у паперовій формі за період з 12 червня 2025 року по 20 червня 2025 року.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності листки непрацездатності формуються на підставі медичних висновків, а якщо вони складають один випадок тимчасової непрацездатності, кожний наступний листок формується як продовження попереднього та становить один страховий випадок.
Отже, сама по собі наявність паперового листка непрацездатності у межах одного страхового випадку не свідчить про припинення чи переривання тимчасової непрацездатності.
Суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що після видачі паперового листка непрацездатності його подальше продовження мало здійснюватися виключно у паперовій формі. Такі доводи не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки наведений Порядок не містить заборони щодо формування електронних листків непрацездатності як продовження одного страхового випадку після оформлення паперового листка, а також не передбачає недійсності таких листків з цієї підстави.
Матеріалами справи підтверджено, що всі листки непрацездатності стосуються одного безперервного страхового випадку, який тривав з 08 червня 2025 року по 05 жовтня 2025 року включно. Доказів того, що будь-який із зазначених листків непрацездатності був скасований або визнаний недійсним у встановленому законом порядку, відповідач суду не надав.
Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що першим днем після закінчення тимчасової непрацездатності слід вважати 16 або 20 червня 2025 року.
Як встановлено судом, паперовий листок непрацездатності був оформлений по 20 червня 2025 року, після чого електронний листок непрацездатності як продовження цього ж страхового випадку сформовано з 23 червня 2025 року. При цьому 21 та 22 червня 2025 року припадали на вихідні дні. Сукупність досліджених доказів підтверджує безперервність тимчасової непрацездатності позивача до 05 жовтня 2025 року включно. Таким чином, станом на 09 червня 2025 року день видання наказу про звільнення позивач перебував на тимчасовій непрацездатності.
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 визначено, що зазначена норма встановлює спеціальну гарантію захисту працівника від незаконного звільнення та поширюється на всі трудові правовідносини.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, а також Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 207/831/20 дійшли висновку, що якщо роботодавець мав законні підстави для припинення трудових відносин, однак звільнив працівника під час тимчасової непрацездатності, належним способом захисту є зміна дати звільнення на перший день після закінчення непрацездатності, а не поновлення працівника на роботі.
Суд враховує, що позивач не ставить під сумнів правомірність застосування відповідачем пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України як підстави припинення трудових відносин, не заявляє вимог щодо незаконності встановлення випробування та не оспорює висновки роботодавця про невідповідність займаній посаді.
Отже, предметом розгляду у даній справі є виключно дотримання відповідачем гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України.
Таким чином, судом встановлено порушення відповідачем порядку реалізації права на звільнення, яке полягало у виданні наказу про звільнення під час тимчасової непрацездатності працівника.
Разом із тим саме по собі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, за відсутності спору щодо законності підстави звільнення не є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі.
З огляду на наведені правові висновки Верховного Суду суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зміна дати його звільнення з 09 червня 2025 року на 06 жовтня 2025 року перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.
Такий висновок також узгоджується з матеріалами перевірки Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, зокрема актом № Ц/КВ/30232/515 та приписом № Ц/КВ/30232/515/П від 20 січня 2026 року, якими встановлено порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується у разі поновлення працівника на роботі внаслідок його незаконного звільнення.
Однак у даній справі суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки встановлене порушення полягає виключно у звільненні працівника під час тимчасової непрацездатності, тоді як законність самої підстави припинення трудових відносин позивачем не оспорюється. Крім того, судом встановлено, що у період з 10 червня 2025 року по 05 жовтня 2025 року позивач перебував на тимчасовій непрацездатності, а тому був об`єктивно позбавлений можливості виконувати трудові обов`язки незалежно від видання наказу про звільнення. Отже, цей період не може вважатися вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України. 
Щодо періоду після закінчення тимчасової непрацездатності, то вимога про стягнення середнього заробітку є похідною від вимоги про поновлення на роботі. Оскільки суд не встановив підстав для поновлення позивача на роботі, правові підстави для застосування частини другої статті 235 КЗпП України відсутні. 
Зміна дати звільнення на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності не є поновленням працівника на роботі, не свідчить про незаконність самої підстави звільнення та не утворює вимушеного прогулу, а тому не породжує обов`язку роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Зазначений висновок повністю відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, та Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 207/831/20.
Оцінивши всі докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та врахувавши правові висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, суд приходить до висновку, що відповідач порушив гарантію, встановлену частиною третьою статті 40 КЗпП України, звільнивши позивача у період його тимчасової непрацездатності. Водночас встановлене порушення не свідчить про незаконність підстави припинення трудових відносин, а тому належним способом захисту порушеного права є зміна дати звільнення з 09 червня 2025 року на 06 жовтня 2025 року. У зв`язку з цим позов підлягає частковому задоволенню: шляхом поновлення строку звернення до суду, зміни дати звільнення та відмови у задоволенні вимог про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як встановлено судом, при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн за позовну вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас позивач відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору за вимогу про поновлення на роботі.
Судом встановлено, що позовні вимоги задоволено частково, а саме встановлено порушення відповідачем гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, та змінено дату припинення трудових відносин шляхом внесення відповідних змін до наказу про звільнення. При цьому у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, оскільки належним способом захисту у даному випадку є саме зміна дати звільнення, а не поновлення працівника на роботі. 
Враховуючи часткове задоволення позову, а також те, що вимога про зміну дати звільнення є вимогою немайнового характеру, яка фактично призвела до відновлення порушеного права позивача, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь дерджави судового збору у розмірі 1331,20 грн.
Керуючись статтями 13, 76-81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Воскресіння Гласс» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Воскресіння Гласс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Змінити дату припинення трудових відносин ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка Воскресіння Гласс», визначену наказом директора ТОВ «Ніка Воскресіння Гласс» № 9-к від 09 червня 2025 року, з 09 червня 2025 року на 06 жовтня 2025 року. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка Воскресіння Гласс» на користь держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКА ВОСКРЕСІННЯ ГЛАСС», ЄДРПОУ 44677136, адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 3, корп. 2, оф. 504.

Суддя           С.В. Олійник