ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/4817/24
Номер провадження 22-ц/818/1087/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2025 року в складі судді Богдан М.В. по справі № 641/4817/24 за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-
В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що ХНУВС є власником службового житла за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.
Протоколом засідання житлово-побутової комісії ХНУВС від 14 січня 2015 року № 22 начальнику кафедри тактико-спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки та кримінальної міліції у справах дітей університету підполковнику міліції ОСОБА_1 надано однокімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_2 з числа службових квартир.
Наказом ХНУВС від 15 серпня 2019 року №271/ос ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін. Після звільнення з ХНУВС дотепер ОСОБА_1 зі спірної квартири не виселився та квартиру університету не повернув. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 05 березня 2020 року № 35 у зв`язку з виниклою службовою необхідністю надання вказаної квартири діючому співробітнику прийнято рішення запропонувати ОСОБА_1 виселитися у добровільному порядку та повернути службову квартиру університету. На адресу відповідача був направлений лист з проханням про звільнення службового приміщення, який 24 квітня 2020 року ОСОБА_1 отриманий, але до теперішнього часу у добровільному порядку відповідач не виселився.
Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 05 березня 2020 року № 35 надано житло декану факультету № 2 ХНУВС полковнику поліції ОСОБА_2 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 є діючим співробітником університету, не має власного житла на території міста Харкова, у зв`язку з чим потребує поліпшення житлових умов. Проте він не може реалізувати своє право на службове житло, яке йому було надано, оскільки відповідач його не звільнив.
Крім того, згідно відомостей декларації ОСОБА_1 у нього є житло, а саме садовий (дачний) будинок площею 145 кв м, що знаходиться у власності ОСОБА_1 , та квартира площею 69,60 кв м, що знаходиться у спільній власності ОСОБА_1 та його дружини.
Позивач просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , судовий збір покласти на відповідача.
25 грудня 2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Рябініна С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що ОСОБА_1 проходив службу в ОВС України з 01 лютого 1989 року по 06 листопада 2015 року, таким чином його загальний стаж роботи складає 28 років 10 місяців 26 дні. ОСОБА_1 25 лютого 2015 року виконавчим комітетом Харківської міської ради виданий ордер на жиле приміщення № 099926, а саме квартири АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за вказаною адресою. Крім цього, у вказаній квартирі проживає дружина відповідача ОСОБА_1 , та їх неповнолітній син - ОСОБА_4 . ОСОБА_1 має стаж роботи більше 28 років та був звільнений згідно Наказу ХНУВС від 06 листопада 2015 року № 205, як співробітник ОВС України у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів), а тому відповідач та його малолітня дочка проживають у спірній квартирі на законних підставах і не можуть бути виселені зі службової квартири без надання іншого житлового приміщення. ОСОБА_1 є ветераном органів внутрішніх справ, власного житла не має. Квартира за адресою: АДРЕСА_5 , на яку посилається позивач, не є спільною сумісною власністю відповідача та його дружини, адже дружина відповідача має тільки незначну частку зазначеної квартири, приймала участь в приватизації ще до шлюбу з ОСОБА_1 . Щодо садового (дачного) будинка, то це будівля для літнього (сезонного) використання, що не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків, є об`єктом незавершеного будівництва, не пристосована для постійного проживання. Крім того, садова ділянка знаходиться недалеко від с. Липців, де на теперішній час ведуться активні бойові дії. Також зазначив, що Комінтернівським районним судом м. Харкова вже була розглянута справа № 641/4952/20 зі спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, в якій суд відмовив позивачу. Рішення суду набрало чинності 10 листопада 2021 року.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням вислуги років/стажу роботи ОСОБА_1 у Збройних Силах, в ОВС України, що складає в загальному 28 років 10 місяців 26 днів, та висновку Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 19 березня 2015 року, яким визнано недоцільним позбавлення права користування неповнолітніх ОСОБА_4 , 2008 року народження, та ОСОБА_3 , 2016 року народження, шляхом виселення з квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення, відсутні правові підстави для задоволення позову. Виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
На вказане судове рішення 15 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» ХНУВС до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач звільнений з ХНУВС у серпні 2019 року, працює та отримує дохід у Циркунівській сільській раді, отже наразі його службова діяльність (виконання трудових обов`язків) ніяким чином не пов`язана із проходженням служби в органах МВС України, тим паче в ХНУВС. Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Службовий ордер № 099926 від 25 лютого 2015 року видавався відповідачу із розрахунку на склад сім`ї із однієї особи, тобто для проживання лише ОСОБА_1 . У свою чергу, відповідач свавільно, без дозволу чи відома позивача як власника житла, здійснив реєстрацію місця проживання за адресою службової квартири дитини та дружини, які не були зазначені в ордері на право зайняття вказаної квартири. Судом першої інстанції не враховане порушення права третьої особи - діючого співробітника ХНУВС на отримання у користування службового житлового приміщення на час перебування у трудових правовідносинах ХНУВС. Судом не застосовано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 липня 2025 року у справі № 759/10103/24. Крім того, відповідач пропустив строк на подачу відзиву на позов.
09 грудня 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін, поновити строк на подачу відзиву. Відзив мотивовано тим, що його не може бути виселено зі службового житла, оскільки він має вислугу понад 28 років та був звільнений через скорочення штатів. Він та його дочка ОСОБА_3 проживають на законних підставах у спірному житлі і не можуть бути позбавлені права користування та виселені зі службової квартири без надання іншого житлового приміщення. Також він є ветераном ОВС. Іншого житла він не має, до частки дружини у праві власності на приватизовану квартиру він жодного відношення не має, а садовий будинок не придатний для постійного проживання та знаходиться поблизу с. Липці, де ведуться активні бойові дії. Інший співробітник ХНУВС не є стороною спору, він не порушує його права. Суд першої інстанції належним чином врахував висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності виселення дитини, що також відповідає практиці ЄСПЛ та Верховного Суду. Крім того, позивач вже звертався до нього з аналогічним позовом у справі № 641/4952/20.
У клопотанні про поновлення строку відповідач вказав, що копію апеляційної скарги поштою не отримував, про апеляційне оскарження дізнався лише після отримання копії ухвали про відкриття провадження, та ознайомився з матеріалами справи тільки 01 грудня 2025 року.
Вважаючи викладені ОСОБА_1 причини поважними, колегія суддів вважає за можливе продовжити йому строк на подачу відзиву і прийняти поданий відзив до розгляду.
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 09 липня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
Харківським національним університетом внутрішніх справ отримано в електронному кабінеті 29 жовтня 2025 року (а.с. 161, т. 1); 
представником Романишиною Лесею Степанівною, яка діє в інтересах Харківського національного університету внутрішніх справ, отримано в електронному кабінеті 29 жовтня 2025 року (а.с. 162, т. 1); 
ОСОБА_1 – повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 164–165, т. 1), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 163, т. 1).
12 червня 2026 року від представника ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ХНУВС слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в м. Харкові ради від 16 жовтня 2007 року за №264-5 до числа службових приміщень Національного університету МВС включена квартира АДРЕСА_3 (а.с. 8).
Квартира АДРЕСА_3 передана в оперативне управління Харківського університету внутрішніх справ згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 листопада 2018 року, рахується на балансовому обліку університету згідно довідки від 09 липня 2024 року № 4/372 (а.с. 6, 9-10).
Згідно витягу із протоколу № 22 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 14 січня 2015 року ухвалено надати начальнику кафедри тактико - спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки та кримінальної поліції у справах дітей Харківського національного університету внутрішніх справ ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 , склад сім`ї 1 особа (а.с. 11).
25 лютого 2015 року виконавчим комітетом Харківської ради народних депутатів міської ради ОСОБА_1 видано ордер на жиле приміщення №099926 на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 68).
18 липня 2015 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 (а.с. 69), від якого вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 64). Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 70). 
Відповідно до інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23 липня 2024 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 24).
Дружина відповідача ОСОБА_6 та син ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19 квітня 2023 року (а.с. 72).
06 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил через скорочення штатів, вислуга років складає 28 років 10 місяців 26 днів (а.с. 56-57, 66).
Згідно наказу № 271о/с від 15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з Харківського національного університету внутрішніх справ за угодою сторін (а.с. 7).
Як вбачається з Витягу з послужного списку про проходження служби від 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу у Харківський національний університет внутрішніх справі 10 січня 2013 року, період роботи в університеті складає 06 років 7 місяців 6 днів.
ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 60), ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_2 від 14 січня 2016 року (а.с. 61).
Згідно витягу із протоколу № 35 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 05 березня 2020 року ухвалено надати декану факультету № 2 ХНУВС полковнику поліції ОСОБА_2 службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , і запропоновано ОСОБА_1 виселитися у добровільному порядку та повернути вказану службову квартиру університету (а.с. 12-13).
16 квітня 2020 року на адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про звільнення службового житлового приміщення та повідомлено, що в разі потреби за відповідним зверненням йому може бути надано інше житлове приміщення в сімейному гуртожитку ХНУВС (а.с. 19-21).
Відповідно до інформації, наданої Відділом поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, за час мешкання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 скарг зі сторони сусідів та мешканців будинку на ОСОБА_1 та його родину не надходило (а.с. 67).
Згідно листа КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 266 Комбінованого типу ХМР» від 11 січня 2021 року до начальника Служби у справах дітей по Слобідському району ОСОБА_3 , 2016 року народження, дійсно відвідує групу № 7 закладу з 01 вересня 2018 року, постійно проживає з батьками за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 73).
Згідно Акту обстеження умов проживання, проведеного ССД по Слобідському району 19 березня 2025 року, встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , проживають батьки, ОСОБА_1 , 1968 р.н., ОСОБА_1 , 1974 р.н., та їхні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Ізольована квартира знаходиться 2 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 1-ї кімнати. Санітарно – гігієнічні норми задовільні (а.с. 101).
Відомостей про наявність у неповнолітнього ОСОБА_4 , 2008 р.н., та у малолітньої ОСОБА_3 , 2016 р.н., на праві власності чи праві користування іншого житлового приміщення у ССД по Слобідському району, відсутні.
З огляду на викладене орган опіки та піклування надав висновок про недоцільність позбавлення права користування неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , без надання іншого житлового приміщення (а.с. 96-97).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 від 18 грудня 2024 року вбачається, що у його власності перебуває земельна ділянка у садівничому товаристві і гараж (а.с. 68).
ОСОБА_6 має частку у спільній сумісній власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 2008 року № НОМЕР_3 , виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР (а.с. 71).
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).
Частиною першою статті 118 ЖК України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до частин першої - третьої статті 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
За змістом статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема:
осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою.
Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
Загальновідомо, що Харківський національний університет внутрішніх справ - заклад вищої освіти системи МВС України
Як встановлено судом, ОСОБА_1 служив в органах внутрішніх справ з 1989 року, працював у ХНУВС з 2013 року. Службова квартира була надана йому у лютому 2015 року для проживання у період проходження служби в органах внутрішніх справ. При звільненні 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил через скорочення штатів його вислуга років складала 28 років 10 місяців 26 днів, та у подальшому він ще до 16 серпня 2019 року пропрацював на різних посадах у ХНУВС, крім того, він є пенсіонером МВС, ветераном ОВС. Відповідач зареєстрований у службовому житлі з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , з ними також фактично проживають його дружина ОСОБА_1 та неповнолітній син ОСОБА_4 . Іншого житла родина не має.
З огляду на викладене, встановивши, що ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_3 займає квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що була надана йому для проживання у період проходження служби в органах внутрішніх справ, де він пропрацював більше 10 років, відтак належить до категорії осіб, передбачених статтею 125 ЖК України, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідача без надання йому іншого житла.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 127/28215/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 569/18718/17, від 20 листопада 2023 року у справі № 521/12114/20, від 22 лютого 2024 року у справі № 521/12118/20, від 03 липня 2024 року у справі № 369/218/22, від 31 березня 2025 року у справі № 161/21174/19.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виселення відповідача та його малолітньої дочки не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідач іншого житла для проживання не має, користується ним правомірно, оскільки на відповідній правовій підставі вселився до нього, і тривалий час користується ним, а тому їх виселення є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи наведене та вимоги норми ст. 125 ЖК України, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги ХНУВС про те, що відповідач звільнений з ХНУВС у серпні 2019 року, і наразі його службова діяльність ніяким чином не пов`язана із проходженням служби в органах МВС України, апеляційний суд відхиляє.
Посилання ХНУВС на те, що службовий ордер № 099926 від 25 лютого 2015 року видавався відповідачу із розрахунку на склад сім`ї із однієї особи, а відповідач свавільно, без дозволу чи відома позивача як власника житла, здійснив реєстрацію місця проживання за адресою службової квартири дитини та дружини, які не були зазначені в ордері на право зайняття вказаної квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дружина та син відповідача у квартирі не зареєстровані, а дочка народилась після видачі ордеру, та право користування службовим приміщенням члена сім`ї є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання (постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року справа № 761/21838/16-ц та від 20 жовтня 2021 року справа № 154/127/21).
Твердження ХНУВС про порушення прав діючого співробітника ХНУВС ОСОБА_2 на отримання у користування службового житлового приміщення на час перебування у трудових правовідносинах з ХНУВС, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки така особа до участі у справі не залучена, та відповідачем, який правомірно користується спірною квартирою, його права не порушені.
Посилання ХНУВС на те, що судом не застосовано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 липня 2025 року у справі № 759/10103/24, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній справі встановлені інші фактичні обставини (відповідач пропрацював в територіальних органах Міністерства юстиції України вісім років і вісім місяців). 
Доводи ХНУВС щодо того, що відповідач пропустив строк на подачу відзиву на позов, спростовуються матеріалами справи, які не містять доказів отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 27 конверт повернуто за закінченням терміну зберігання), та висновків суду по суті спору жодним чином не спростовують.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Водночас, посилання ОСОБА_1 на те, що позивач вже звертався до нього з аналогічним позовом у справі № 641/4952/20, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки у вказаній справі ХНУВС було заявлено вимогу про позбавлення відповідача та його дочки права користування службовим житловим приміщенням, та йому відмовлено у задоволенні позову саме через неналежний спосіб захисту із роз`ясненням, що він не позбавлений права пред`явити до суду позов про захист свого порушеного права в інший спосіб.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Апеляційну скаргу ХНУВС залишено без задоволення, отже підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина