Справа № 420/38367/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (площа Біржова,1, м.Одеса, 65026), за участю третьої особи Департаменту архітектури, містобудування, та земельних відносин Одеської міської ради (вул.Успенська,83/85, м.Одеса, 65011) про визнання незаконним та скасування рішення,- 
ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третьої особи Департаменту архітектури, містобудування, та земельних відносин Одеської міської ради за результатом якого позивач просить: 
визнати протиправним та скасувати пункт 34, що знаходиться у розділі «Приміщення, що використовуються без збереження профілю» додатку №2 «Перелік окремо розташованих типових будівель дошкільних навчальних закладів, що не підлягають знесенню» до рішення Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008 року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів», що містить наступну інформацію: у графі дошкільні навчальні заклади де міститься запис: № 181 ліквідований; у графі адреса в м. Одесі, міститься запис: АДРЕСА_2 ; у графі використання будівлі міститься запис: плавучий будівельно – монтажний загін; у графі власник міститься запис: приватна власність;
стягнути судові витрати пов`язані з розглядом даної справи на користь ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що п. 34 розділу «Приміщення, що використовуються без збереження профілю» додатку №2 «Перелік окремо розташованих типових будівель дошкільних навчальних закладів, що не підлягають знесенню» до рішення Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів» порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 . 
Ухвалою суду від 18 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач проти задоволення позову заперечував зазначивши, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність порушень його прав, свобод або інтересів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини. 
ОСОБА_2 , є власником нежитлової будівлі загальною площею 587,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2020року, індексний номер 213362697, свідоцтвом про право власності від 27.12.2013року.
12.11.2021року між Одеською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, який посвідчений Чужовською Н.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ, зареєстрованого в реєстрі за №2628, номер запису про речове прав: 45022705, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.11.2021року.
Предметом договору оренди є земельна ділянка, кадастровий номер: 5110137500:43:003:0005, загальною площею 0,2461 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель, компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.
На земельній ділянці розташований зазначена вище нежитлова будівля, яка належить позивачу на праві власності.
29.08.2025року адвокатом Тітовим В.В. були направлені адвокатські запити до Одеської міської ради та департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Одеської міської ради щодо надання інформації чи були встановлені наступними органами: Одеська міська рада, виконавчий комітет Одеської міської ради; департамент архітектури, містобудування та земельних відносин, обмеження/заборони в отриманні дозвільних документів, погоджень, містобудівних умов та обмежень щодо здійснення реконструкції (будівництва) за адресою: АДРЕСА_2 власникам такого об`єкту нерухомості? та чи здійснювалось повідомлення ОСОБА_4 про обмеження/заборони в отриманні дозвільних документів, погоджень, містобудівних умов та обмежень щодо здійснення реконструкції (будівництва) приміщень за адресою: АДРЕСА_2 ?
Листами № 01-19/583 від 04.09.2025року та № 01-19/587 від 04.09.2025року департамент архітектури, містобудування та земельних відносин повідомив адвоката Тітова В.В. про наступне:
« ... за даними департаменту містобудівні умови та обмеження на будівництво чи реконструкцію об`єкта будівництва за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14а, не надавались.
Оскільки, ОСОБА_2 не звертався до Департаменту як замовнику для отримання містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкт за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14-А, то планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межу історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно – заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарного охорони) не були встановлені.
Враховуючи вищезазначене та згідно із інформацією викладеної в адвокатському запиті, визначити наявність або відсутність встановлених обмежень/ заборон в отриманні дозвільних документів, погоджень, містобудівних умов та обмежень щодо здійснення реконструкції (будівництва) об`єкта нерухомості за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14а, не вбачається можливим»…
Позивач зазначає, що йому стало відомо, про наявність заборони видачі дозволів, погоджень містобудівної та проектної документації на проектування і будівництво об`єктів, крім дошкільних навчальних закладів, за рахунок знесення будівель типових дитячих садків, які мають прилеглу територію.
Зокрема, рішенням Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів» було встановлено наступне:
1. Затвердити перелік існуючих навчальних закладів комунальної і державної форм власності (додаток 1).
2. Зобов`язано представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради:
2.1. Заборонити відчуження об`єктів комунальної власності, зазначених в додатку1.
2.2. Вжити заходів з передачі до комунальної власності приміщень дошкільних закладів, позначених у додатку №2.
3. Зобов`язати управління архітектури та містобудування Одеської міської ради та управління капітального будівництва Одеської міської ради: 3.1. Заборонити видачу дозволів, погодження містобудівної та проектної документації на проектування і будівництво об`єктів, крім дошкільних навчальних закладів, за рахунок знесення будівель типових дитячих садків, які мають прилеглу територію (додаток 2).
Рішення Одеської міської ради знаходиться на сайті Одеської міської ради в Інтернеті, за наступним посиланням: https://omr.gov.ua/ua/acts/council/12387/.
Рішенням Одеської міської ради № 4844-VI від 25.06.2014року «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 22.01.2008року № 2151-V «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів» (зі змінами) вирішено:
1. Внести зміни до рішення Одеської міської ради від 22.01.2008 р. №2151-V «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних навчальних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів» (зі змінами), а саме: від 22.01.2008 р. № 2151-V «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних навчальних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів», а саме:
1.1. Замінити у тексті рішення слова «представництво по управлінню комунальною власністю» на слова «департамент комунальної власності», «управління освіти та науки» на - «департамент освіти та науки», «юридичне управління» на - «юридичний департамент», «управління інформації» - на «департамент інформації та зв`язків з громадськістю» у відповідних відмінках.
1.2. Доповнити пункт 2 підпунктом 2.3. наступного змісту:
« 2.3. Заборонити відчуження будівель чи приміщень навчальних закладів (в т.ч. дошкільних), які знаходяться у комунальній власності, та переліченні у додатку 2 до рішення Одеської міської ради від 22.01.2008 р. № 2151-V «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних навчальних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів», в редакції змін, внесених рішеннями Одеської міської ради від 07.07.2009 р. № 4460-V та №857- VI від 08.07.2011 р.».
Також, у рішенні Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008 року вносились зміни на підставі рішення Одеської міської ради № 2076-VIII від 24.04.2024 та рішення № 3238-VIII від 02.07.2025 року, згідно яких з переліку Додатку №2 до рішення № 2151-V від 22.01.2008 року виключались об`єкти нерухомості за певними адресами, в яких були чи мали бути дитячі садки.
При дослідженні додатку №2 «Перелік окремо розташованих типових будівель дошкільних навчальних закладів, що не підлягають знесенню» до рішення Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів» було встановлено, що у розділі Приміщення, що використовуються без збереження профілю під номером 34 (раніше номер 35, однак, у зв`язку з прийняттям Одеською міською радою рішення № 3238-VIII від 02.07.2025року «Про внесення змін до рішення одеської міської ради від 22.01.2008року № 2151 –V» виключено з додатку до рішення пункт 12. Пункти 13-43 вважати пунктами 12-42 відповідно, що призвело до зміни номеру пункту з 35 на 34) встановлено,
у графі дошкільні навчальні заклади міститься запис: № 181 ліквідований;
у графі: адреса в м. Одесі, міститься запис: вул. Сегедська, буд.14-а;
у графі використання будівлі міститься запис: плавучий будівельно – монтажний загін;
у графі власник міститься запис: приватна власність.
ОСОБА_2 звернувся з заявою до Одеської міської ради від 09.09.2025року щодо внесення змін до додатку №2 рішення Одеської міської ради №2151-V від 22.01.2008року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів», а саме: виключення пункту № 34, що торкається прав та законних інтересів ОСОБА_1 .
Листом № 37-3-370 від 07.10.2025року «Щодо надання інформації» департамент освіти та науки Одеської міської ради повідомило, що на виконання резолюції заступника Одеського міського голови Павла Вугельмана від 12.09.2025року № 37-3-3153 про розгляд звернення ОСОБА_1 від 09.09.2025року стосовно приміщень по вул. Сегедська, буд.14а м. Одеса інформує про наступне:
За інформацією комунальної установи «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси», що здійснює фінансово – господарський супровід закладів освіти комунальної власності територіальної громади Приморського району м. Одеси від 03.10.2025року № 01-3-/1715, дитячий садок №181, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14а, був ліквідований та належав Плавучому будівельно – монтажному загону № 2 «Чорноморгідробуд».
Нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не перебуває на обліку в Комунальній уставної «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси». 
Звернення ОСОБА_1 від 09.09.2025року направлено за належністю до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. 
Листом вих. № 01-06/58 від 22.10.2025року департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив ОСОБА_1 про наступне:
Об`єкт по АДРЕСА_2 до комунальної власності не приймався.
Контроль за виконанням рішення Одеської міської ради від 22.01.2008року було покладено на постійні комісії Одеської міської ради з будівництва та архітектури, науки та просвіти і звернення ОСОБА_1 було направлено до відповідної постійної комісії.
Позивач вважає, що спірне рішення в частині майна, що належить на праві приватної власності позивачу є протиправним та за захистом своїх прав звернувся до суду.
Надаючи юридичну оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.
Згідно статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року №687-XIV будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеної Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»:
проектна документація - затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва; містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі – містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією. 
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.
Статтею 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що до уповноважених органів містобудування та архітектури належать, зокрема, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.
Частинами другою, третьою статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.
Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.
Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.
Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
У частині п`ятій 5 цієї статті визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
3) затвердження проектної документації;
4) виконання підготовчих та будівельних робіт;
4-1) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;
6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування.
Згідно з ч.1 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.
Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності. 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі 445/765/16-а, від 27 лютого 2019 року у справі №809/721/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №260/1499/18, від 20 лютого 2020 року у справі №813/52/13-а.
Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41). Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі (Рішення Конституційного Суду України від 11 листопада 2004 року №16-рп/2004).
Відповідно до Конституції України та загальновизнаних принципів і норм міжнародного права визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави (Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року №24-рп/2008).
Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном (Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) від 14 липня 2020 року №8-р/2020).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , є власником нежитлової будівлі загальною площею 587,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2020року, індексний номер 213362697, свідоцтвом про право власності від 27.12.2013року.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першої статті 321 названого Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Позивач, отримавши у 2013 році право власності на вказані нежитлові приміщення, розраховував на непорушність цього права, що означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі.
Відповідно до ч.2 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Приписами ч.3 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.
Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання (ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
У випадках, визначених частиною четвертою статті 34 цього Закону та частиною першою статті 12-1 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", кадастровий номер земельної ділянки зазначається у заяві за його наявності, а копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію додається до заяви за наявності.
Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про адміністративні послуги". 
Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.
Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.
Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).
Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Відповідно до ч.4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:
1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;
2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;
3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.
Частиною 5 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що містобудівні умови та обмеження містять:
1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта;
1-1) ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень);
2) інформацію про замовника;
3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні;
4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України);
5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки;
6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону);
7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд;
8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, зони, встановлені відповідно до законодавства за результатами визначення рівнів ризиків виникнення надзвичайних ситуацій, відображені у містобудівній документації);
9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж.
Перелік зазначених умов є вичерпним.
Відомості, визначені пунктами 3, 4, 6-9 цієї частини, визначаються у містобудівних умовах та обмеженнях на підставі відомостей Державного земельного кадастру. Дія цього положення не поширюється на випадки, коли такі дані були встановлені містобудівною документацією до набрання чинності цим абзацом і відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру.
Відповідно до пункту 3.2 ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»:
- будівництво - це нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт та технічне переоснащення об`єктів будівництва; 
- об`єкт будівництва - це будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури;
- реконструкція - це перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об`єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо).
Так судом встановлено, що ОСОБА_2 , є власником нежитлової будівлі загальною площею 587,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2020року, індексний номер 213362697, свідоцтвом про право власності від 27.12.2013 року.
Нежитлова будівля, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14а, не перебуває на обліку в Комунальній уставної «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси». 
З огляду на викладене суд вважає, що віднесення будівлі, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14-А до Переліку окремо розташованих типових будівель дошкільних навчальних закладів, що не підлягають знесенню, Приміщень, що використовуються із збереженням профілю (для роботи з дітьми) порушує право приватної власності позивача, а саме володіти, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Суд враховує, що 12.11.2021 року між Одеською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, який посвідчений Чужовською Н.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ, зареєстрованого в реєстрі за №2628, номер запису про речове прав: 45022705, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.11.2021року. Предметом договору оренди є земельна ділянка, кадастровий номер: 5110137500:43:003:0005, загальною площею 0,2461 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 14-А. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель, компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.
Тобто, власник цього майна Одеська міська рада фактично відмовилась від подальшого використання вказаної земельної ділянки під дошкільний заклад, який, як зазначено вище, й так не функціонував. 
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Зокрема, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120; «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72; «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51).
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74; «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 119).
Так, Одеська міська рада надає в оренду земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель, компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.
Натомість відповідач все рівно наполягає, що використовувати земельну ділянку, отримувати містобудівну документацію можна з обмеженнями, які визначив позивач в порушення вимог Законів України та вимог цільового призначення земельної ділянки.
Таким чином враховуючи обмеження які накладено на нежитлову будівлю яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, буд.14-А рішення Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008року позивач не може використовувати її на власний розсуд.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню шляхом скасування пункт 34, що знаходиться у розділі «Приміщення, що використовуються без збереження профілю» додатку №2 «Перелік окремо розташованих типових будівель дошкільних навчальних закладів, що не підлягають знесенню» до рішення Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008 року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів», що містить наступну інформацію: у графі дошкільні навчальні заклади де міститься запис: № 181 ліквідований; у графі адреса в м. Одесі, міститься запис: вул. Сегедська, буд.14-а; у графі використання будівлі міститься запис: плавучий будівельно – монтажний загін; у графі власник міститься запис: приватна власність.
Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Представниками Одеської міської ради та Департаменту архітектури, містобудування, та земельних відносин Одеської міської ради заявлено до суду клопотання, в якому просить проводити розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 
Розглянувши вказане клопотання суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Відповідно до ч.5 ст.12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до положень п.20 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Відповідно до ч.3 ст.12 КАС України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з ч.3 ст.257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Проте, представниками сторін не наведено достатніх та обґрунтованих підстав для доцільності розгляду вказаної справи в порядку загального позовного провадження та не зазначено в чому саме полягає складність даної справи, суспільний резонанс чи інших обставин, що свідчать про необхідність розгляду справи №420/38367/25 за правилами загального позовного провадження.
Разом з тим, учасники справи не позбавлені права надавати до суду письмові пояснення та додаткові докази при розгляді адміністративної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, визначеному ст. 262 КАС України.
Представником Одеської міської ради заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке обґрунтовано тим, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з позовом про скасування акту індивідуальної дії.
Розглянувши заявлене клопотання сул зазначає наступне.
Згідно частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Рішення міської ради, яке часткове оскаржується, є актом індивідуальної дії, і для оскарження якого процесуальним законодавством визначено шестимісячний строк звернення до суду.
У відповідності до вимог ст.4 КАС України визначено, що індивідуальний акт – акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В свою чергу, оскаржуване рішення не стосується конкретно визначеної особи або осіб, а має відсильний характер щодо об`єкту нерухомості.
На момент прийняття оскаржуваного акту, об`єкт нерухомості по вул. Сегедська, буд.14а, не знаходився у комунальній чи в державній власності.
Одеська міська рада, в односторонньому порядку визначила цільове призначення та мету використання об`єкту нерухомості та заборонили щодо цього об`єкту видавати містобудівні документи, в незалежності від того, хто володіє цим об`єктом.
Дія пункту 34 додатку №2 до рішення № 2151-V від 22.01.2008 року розповсюджується на права позивача на день звернення до суду, про що також зазначає відповідач у своєму клопотанні та відзиві вказуючи про публічне обтяження майна і таке інше.
Позивач у відповіді на відзиві зазначав, що в незалежності від зміни власника об`єкту нерухомості по вул. Сегедська, буд.14а, заборона органам містобудування ОМР видавати містобудівну документацію, погодження, тощо, існують і розповсюджуються і на них. Тому питання вичерпності виконання акту індивідуальної дії взагалі не може розглядатись, тому що рішення діє безстроково без прив`язки до суб`єкту.
У мотивувальній частині рішення Конституційного суду у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Справа № 1-9/2009 від 16.04.2009 року (надалі Рішення Конституційного суду) зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).
Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Суд зазначає, що частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), Series A № 333- B, crop.42, пункт 36).
ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).
Одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
В абзаці 7 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 вказано, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Еко-вугілля України» щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини першої статті 79 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 червня 2020 року № 6-р(ІІ)/2020 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що гарантування приписом частини другої статті 55 Конституції України кожному права на доступ до суду з метою оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень є вимогою принципу верховенства права. 
Такий доступ не означає автоматичної незаконності цих рішень, дій або бездіяльності, а спрямований на перевірку у судовому порядку їх законності та правомірності, що не лише забезпечує ефективний захист прав, свобод кожної особи, якої стосується неправомірна діяльність суб`єктів владних повноважень, а й сприяє підтримці законності та правопорядку в цілому шляхом виявлення та усунення нелегітимних проявів у такій діяльності.
Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 р. у справі № 240/12017/19 відступив від висновків викладених у постановах: від 29.10.2020 р. по справі №816/197/18, від 20.10.2020 р. по справі №640/14865/16-а, від 25.02.2021 р. по справі №822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, у першу чергу, з боку держави, а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу
Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період.
Суд враховує, що між сторонами виникли триваючі правовідносини.
Заявником не надано доказів коли позивача було проінформовано, чи коли позивач дізнався про існування оскаржуваного рішення, та не спростовано доводи позивача викладені в позовній заяві щодо його поінформованості про існування оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене суд відмовляє в задоволенні клопотання Одеської міської ради про залишення адміністративного позову без розгляду.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні клопотання Одеської міської ради про залишення адміністративного позову без розгляду - відмовити.
У задоволенні клопотань Одеської міської ради та Департаменту архітектури, містобудування, та земельних відносин Одеської міської ради про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - відмовити.
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (площа Біржова,1, м.Одеса, 65026), за участю третьої особи Департаменту архітектури, містобудування, та земельних відносин Одеської міської ради (вул.Успенська,83/85, м.Одеса, 65011) про визнання незаконним та скасування рішення - задовольнити.
Скасувати пункт 34, що знаходиться у розділі «Приміщення, що використовуються без збереження профілю» додатку №2 «Перелік окремо розташованих типових будівель дошкільних навчальних закладів, що не підлягають знесенню» до рішення Одеської міської ради № 2151-V від 22.01.2008 року «Про заходи, спрямовані на збільшення кількості дошкільних закладів та збереження існуючих дошкільних навчальних закладів», що містить наступну інформацію: у графі дошкільні навчальні заклади де міститься запис: № 181 ліквідований; у графі адреса в м. Одесі, міститься запис: вул. Сегедська, буд.14-а; у графі використання будівлі міститься запис: плавучий будівельно – монтажний загін; у графі власник міститься запис: приватна власність.
Стягнути з бюджетних асигнувань Одеської міської ради (площа Біржова,1, м.Одеса, 65026, ЄДРПОУ 26597691) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст.295 КАС України.
Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст.255 КАС України. 

Суддя К.С. Єфіменко