ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 753/12515/25 
провадження № 61-4558св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Авдєєнко В. В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 13 750  878,00 грн та 78 338,00 дол. США в порядку поділу спільного майна подружжя;

- визнати за нею право власності на 1/1 частку автомобіля KIA Sportage 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 в порядку поділу спільного майна подружжя.

У листопаді 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Бабенко Ю. С. подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив суд:

- визнати автомобіль марки KIA Sportage, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя виділити автомобіль марки KIA SPORTAGE, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 у власність ОСОБА_1 ;

- визнати автомобіль марки Opel Vectra, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- в порядку поділу майна подружжя виділити автомобіль марки Opel Vectra, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 у власність ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя припинити його право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та 1/10 частину нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/10 частину нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя стягнути із ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію вартості частки у квартирі АДРЕСА_1 та 1/10 частини нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_2 у розмірі 152 163,79 грн.

У вказаній зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 також виклав клопотання про поновлення йому строку на подання цього зустрічного позову, яку обґрунтував тим, що лише у судовому засіданні йому стало відомо, що позивач у первісній позовній заяві ОСОБА_1 не заявила вимоги щодо всього наявного майна подружжя.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року у складі судді Якусика О. В. відмовлено ОСОБА_2 у поновленні процесуального строку на подання зустрічного позову до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя повернуто заявнику.

Відмовляючи ОСОБА_2 у поновленні процесуального строку на подання зустрічного позову та постановляючи ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявлене клопотання про поновлення строку для подання зустрічного позову не містить посилань на обставини, які стали істотними перешкодами чи труднощами, для вчинення відповідної процесуальної дії у встановлений законом строк. Як слідує з матеріалів справи, відзив на позовну заяву адвокат Бабенко Ю.С. в інтересах ОСОБА_2 подав 09 жовтня 2025 року, в якому зазначив, що копію позовної заяви отримано 24 вересня 2025 року, а отже твердження про те, що лише у судовому засіданні 30 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 зазначив суду, що начебто вона просить поділити не весь обсяг майна подружжя, а лише його частину, не відповідає дійсності, оскільки при ознайомленні з позовною заявою відповідачу було відомо всі позовні вимоги, які позивач не змінювала, а тому суду першої інстанції вважав, що відсутні поважні причини пропуску строку на подання зустрічного позову. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_2 не спростовано того, що він мав можливість подати відповідний зустрічний позов у строк, встановлений для подання відзиву.

Також суд першої інстанції роз`яснив ОСОБА_2 , що повернення зустрічної позовної заяви не позбавляє його права пред`явити позов у загальному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Бабенко Ю. С. задоволено. Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідач навів поважні причини пропуску строку на подання зустрічного позову, оскільки необхідність його подання виникла після відмови суду першої інстанції у витребуванні доказів щодо коштів на банківських рахунках, відкритих на ім`я позивачки, що зумовило необхідність конкретизації та належного визначення всього обсягу спільного майна подружжя. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції мав першочергово з`ясувати поважність причин пропуску процесуального строку та надати їм належну оцінку, натомість помилково виходив із того, що відповідач мав можливість подати зустрічний позов у строк для подання відзиву. При цьому апеляційний суд вважав, що відмова у поновленні строку та повернення зустрічної позовної заяви є проявом надмірного формалізму, який обмежує доступ до правосуддя, а розгляд первісного та зустрічного позовів у межах одного провадження відповідає принципу процесуальної економії та сприятиме ефективному вирішенню спору щодо поділу спільного майна подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи 

06 квітня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В. В., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року, в якій, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року.

Як на підставу касаційного оскарження у цій справі заявниця посилається на положення частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд: 

- безпідставно скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції;

- не врахував, що встановлений судом строк для подання відзиву, а отже і зустрічного позову, поновленню не підлягає, а право на вчинення відповідної процесуальної дії втрачається із закінченням установленого строку;

- не звернув увагу на те, що право на пред`явлення зустрічного позову не є абсолютним, а його подання має здійснюватися з дотриманням вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України;

- проігнорував, що відлік строку на подання відзиву та, відповідно, зустрічного позову пов`язується з постановленням ухвали про відкриття провадження у справі, а не зі зміною підстав позову, збільшенням чи зменшенням позовних вимог; 

- безпідставно визнав відмову суду першої інстанції у поновленні строку для подання зустрічного позову проявом надмірного формалізму та визнав поважною причиною пропуску строку відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування доказів;

- не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 920/342/17, від 04 квітня 2019 року у справі № 918/361/18, від 29 липня 2019 року у справі № 925/872/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 910/5172/19, від 06 грудня 2023 року у справі № 918/604/23, від 16 вересня 2024 року у справі № 917/321/24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 914/3445/23, від 17 квітня 2025 року у справі № 920/482/24, від 22 серпня 2025 року у справі № 918/289/25, від 30 серпня 2023 року у справі № 752/2177/22, від 20 липня 2022 року у справі № 237/3566/17, від 18 вересня 2019 року № 910/16837/18;

- не надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці тощо.

04 травня 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бабенко Ю. С. із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів цієї касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду. 

11 травня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В. В., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якому виклала заперечення щодо аргументів такого відзиву та просила задовольнити вимоги її касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 квітня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В. В., на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В. В., на підставі частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Дарницького районного суду міста Києва виділені матеріали справи № 753/12515/25; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У травні 2026 року матеріали справи № 753/12515/25 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що у червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Авдєєнко В. В., звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з відповідача на її користь 13 750 878,00 грн та 78 338,00 дол. США в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за позивачем право власності на 1/1 частку автомобіля KIA Sportage 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/12515/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07 жовтня 2025 року.

07 жовтня 2025 року підготовче засідання відкладено на 30 жовтня 2025 року.

07 жовтня 2025 року від позивача ОСОБА_1 до Дарницького районного суду міста Києва надійшло клопотання про витребування доказів.

Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач у встановлений судом строк не подав відзив на позовну заяву та будь-які докази по суті спору, а у позивачки існують труднощі з одержанням доступу до доказів, що підтверджують доходи відповідача, оскільки листом від 28 травня 2025 року Лівобережна ДПІ ГУ ДПС в м. Києві відмовила адвокату Авдєєнку В. В. у наданні інформації про доходи відповідача за період з 01 січня 2020 року до 01 червня 2025 року та відкриті на ім`я відповідача рахунки у банківських та небанківських фінансових установах України, вважає за доцільне клопотати перед судом про витребування в Лівбережної ДПІ ГУ ДПС в м. Києві інформації про отримані відповідачем доходи за період з 01 січня 2020 року до 01 червня 2025 року, а також відкриті на ім`я відповідача рахунки у банківських та небанківських фінансових установах України. Така інформація необхідна для уточнення розміру заявлених позовних вимог про поділ майна подружжя у справі, а також доведення перед судом розміру доходів відповідача за вказаний період, що є спільною власністю подружжя та підлягає поділу у справі.

13 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав до Дарницького районного суду міста Києва відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Авдєєнко В. В.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зокрема у відзиві зазначав про те, що позивачка має відкриті на її ім`я рахунки в банках, де знаходяться спільні з відповідачем кошти, які були отримані під час перебування у шлюбі. Проте, ОСОБА_1 про них у своєму позові не зазначає. Також у відзиві зазначено про те, що у зв`язку з цим, відповідач звертатиметься з адвокатським запитом до державних податкових органів щодо надання інформації про доходи ОСОБА_1 та відкриті на її ім`я рахунки у банківських установах. Повідомив суд про те, що у разі не надання такої інформації на запит адвоката, відповідач звертатиметься з відповідним клопотанням до суду.

20 жовтня 2025 року позивачка ОСОБА_1 подала до Дарницького районного суду міста Києва відповідь на відзив.

29 жовтня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 до Дарницького районного суду міста Києва надійшло клопотання про витребування доказів у фінансових (банківських) установах інформацію про відкриті рахунки на ім`я ОСОБА_1 та залишок коштів на цих рахунках.

Клопотання обґрунтоване тим, що за наявною у відповідача інформацією, банківські установи: АТ «Райффайзен Банк», АТ «Перший Український Міжнародний Банк», АТ «Державний Ощадний Банк України», АТ «ОТП Банк», АТ КБ «ПриватБанк» володіють відомостями про відкритті на ім`я позивача ОСОБА_1 рахунки, та залишок на них станом на 01 жовтня 2025 року. На цих рахунках обліковуються грошові кошти, отримані сторонами під час перебування у шлюбі. Саме тому зазначені банківські установи є особами, у володінні яких перебувають докази, що мають значення для розгляду справи про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції вирішуючи заявлене стороною відповідача клопотання про витребування доказів у судовому засіданні, яке відбулось 30 жовтня 2025 року відмовив у його задоволенні, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2025 року відкладено розгляд справи на 04 грудня 2025 року, витребувано у Центру обслуговування платників № 1 Лівобережної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у м. Києві інформацію про отримані ОСОБА_2 доходи за період з 01 січня 2020 року до 01 червня 2025 року, а також про відкриті на його ім`я рахунки у банківських та небанківських фінансових установах України.

26 листопада 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Бабенко Ю. С., подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив:

- визнати автомобіль марки KIA Sportage, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя виділити автомобіль марки KIA Sportage, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 у власність ОСОБА_1 ;

- визнати автомобіль марки Opel Vectra, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- в порядку поділу майна подружжя виділити автомобіль марки Opel Vectra, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 у власність ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , та 1/10 частину нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/10 частину нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу майна подружжя стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки у квартирі АДРЕСА_1 та 1/10 частини нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_2 у розмірі 152 163,79 грн.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 також просив суд поновити йому строк на подання зустрічного позову, з огляду на те, що лише у судовому засіданні йому стало відомо, що позивач у первісній позовній заяві не заявляє вимог щодо поділу всього наявного майна подружжя.

Правове обґрунтування

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з частиною сьомою статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до першої та другої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Згідно з частиною третьою статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України, ухвалою суду повертається заявнику.

Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк (частина четверта статті 127 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що відповідач навів поважні причини пропуску строку на подання зустрічного позову, оскільки необхідність його подання виникла після відмови суду першої інстанції у витребуванні доказів щодо коштів на банківських рахунках, відкритих на ім`я позивачки, що зумовило необхідність конкретизації та належного визначення всього обсягу спільного майна подружжя. 

Також апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції мав першочергово з`ясувати поважність причин пропуску процесуального строку та надати їм належну оцінку, натомість помилково виходив із того, що відповідач мав можливість подати зустрічний позов у строк для подання відзиву. 

Крім того, апеляційний суд правильно вважав, що відмова у поновленні строку та повернення зустрічної позовної заяви є проявом надмірного формалізму, який обмежує доступ до правосуддя, а розгляд первісного та зустрічного позовів у межах одного провадження відповідає принципу процесуальної економії та сприятиме ефективному вирішенню спору щодо поділу спільного майна подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що встановлений судом строк для подання відзиву, а отже і зустрічного позову, поновленню не підлягає, а право на вчинення відповідної процесуальної дії втрачається із закінченням установленого строку, є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні заявницею норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 

Системний аналіз положень статей 120,178,193 ЦПК України свідчить про те, що пропуск строку для пред`явлення зустрічного позову, який визначається строком для подання відзиву, сам по собі не позбавляє відповідача права звернутися до суду із заявою про поновлення такого строку за наявності поважних причин його пропуску.

Отже, посилання заявниці на втрату права на вчинення відповідної процесуальної дії у зв`язку із закінченням установленого строку не спростовує можливості його поновлення у порядку, передбаченому статтею 127 ЦПК України, за наявності поважних причин його пропуску, які у цій справі встановлені апеляційним судом.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд проігнорував встановлений законом порядок обчислення строку на подання відзиву та зустрічного позову, перебіг якого пов`язується з постановленням ухвали про відкриття провадження у справі, а не зі зміною підстав чи розміру позовних вимог, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони не відповідають змісту оскаржуваної постанови.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд не пов`язував початок перебігу строку на подання зустрічного позову зі зміною позовних вимог позивачки. Оцінюючи причини його пропуску, суд врахував обставини, які виникли вже після відкриття провадження у справі, зокрема відмову суду першої інстанції у витребуванні доказів щодо коштів на рахунках позивачки, що зумовило необхідність визначення повного складу майна, набутого сторонами за час шлюбу.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що право на пред`явлення зустрічного позову не є абсолютним, а його подання має здійснюватися з дотриманням вимог частин першої та другої статті 193 ЦПК України, Верховний Суд також відхиляє, оскільки у цій справі апеляційний суд вирішуючи питання про прийняття зустрічного позову, виходив із необхідності дотримання встановлених процесуальним законом умов його пред`явлення та врахував взаємопов`язаність первісного і зустрічного позовів, а також доцільність їх спільного розгляду.

При цьому апеляційний суд зазначив, що з`ясування повного складу майна, набутого сторонами за час шлюбу, та його поділ має здійснюватися в межах одного судового провадження, оскільки невстановлення всього обсягу спірного майна може перешкодити повному та ефективному вирішенню спору.

Тож, висновок апеляційного суду про наявність підстав для прийняття зустрічного позову не ґрунтується на визнанні безумовного права відповідача на його прийняття, а зроблений з урахуванням передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України критеріїв взаємопов`язаності вимог та доцільності їх спільного розгляду.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно визнав відмову суду першої інстанції у поновленні строку для подання зустрічного позову проявом надмірного формалізму та визнав поважною причиною пропуску строку відмову суду у задоволенні клопотання про витребування доказів, є безпідставними, оскільки у справі, яка переглядається, апеляційний суд врахував, що відмова суду першої інстанції у витребуванні доказів щодо коштів на рахунках позивачки була постановлена після спливу встановленого строку на подання відзиву та зустрічного позову. За таких обставин відповідач не мав можливості передбачити, що отримання відповідних доказів у межах первісного позову буде неможливим, тоді як з`ясування обсягу коштів на рахунках позивачки мало значення для визначення повного складу майна, набутого сторонами за час шлюбу, та належного формулювання зустрічних вимог.
Саме неврахування судом першої інстанції цих обставин при вирішенні питання про поновлення процесуального строку апеляційний суд обґрунтовано розцінив як прояв надмірного формалізму, оскільки формальне застосування наслідків пропуску строку за таких обставин фактично позбавляло відповідача можливості належним чином реалізувати право на захист у спорі щодо поділу спільного майна подружжя.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 920/342/17, від 04 квітня 2019 року у справі № 918/361/18, від 29 липня 2019 року у справі № 925/872/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 910/5172/19, від 06 грудня 2023 року у справі № 918/604/23, від 16 вересня 2024 року у справі № 917/321/24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 914/3445/23, від 17 квітня 2025 року у справі № 920/482/24, від 22 серпня 2025 року у справі № 918/289/25, від 30 серпня 2023 року у справі № 752/2177/22, від 20 липня 2022 року у справі № 237/3566/17, від 18 вересня 2019 року № 910/16837/18, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судом у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявниці, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). 

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник