ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2026 року 
м. Харків 
справа № 644/12167/25
провадження № 22-ц/818/4117/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміна О.В., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – Садівниче товариство «Світанок», 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу Садівничого товариства «Світанок» на ухвалу Індустріального районного суду м. Харкова від 21 квітня 2026 року у складі судді Зайцевої М.С. у цивільній справі за позовом Садівничого товариства «Світанок» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року Садівниче товариство «Світанок» звернулося до суду з позовною заявою про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Садівничого товариства «Світанок» грошову суму у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень як компенсацію моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації у заяві свідків від 02.07.2025 року та свідченнях, наданих ОСОБА_1 у судовому засіданні Господарського суду Харківської області 06.10.2025 року у справі № 922/2217/25, що призвело до приниження ділової репутації позивача, зниження рівня довіри до органів управління товариства, створення дезінформаційного фону серед членів товариства та виникнення загроз для його фінансово – господарської діяльності; визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, поширену ОСОБА_1 у заяві свідків від 02.07.2025 року та свідченнях, наданих у судовому засіданні 06.10.2025 року у справах № 922/2217/25, а саме відомості щодо: нібито членства ОСОБА_2 у Садівничому товаристві «Світанок»; нібито законного користування ОСОБА_2 земельною ділянкою № НОМЕР_1 у складі СТ «Світанок» та розташованим на ній будинком з 2012 року; фактичної відсутності будь – якого іншого члена кооперативу з прізвищем ОСОБА_2 , окрім позивача у справі № 922/2217/25, який би користувався земельною ділянкою № НОМЕР_1 та розташованим на ній будинком; недостовірних та спотворюючих тверджень про неправомірність, незаконність та/або необґрунтованість рішень органів управління Садівничого товариства «Світанок», пов`язаних з обліком членів товариства та виключення ОСОБА_2 зі складу членів; зобов`язати ОСОБА_1 спростувати зазначену недостовірну інформацію у спосіб, співмірний способу її поширення, а саме: шляхом подання до Господарського суду Харківської області у справі № 922/2217/25 письмової заяви, в якій прямо зазначити, що поширені нею у заяві свідків від 02.07.2025 року та у свідченнях, наданих 06.10.2025 року, відомості щодо членства ОСОБА_2 у СТ «Світанок», користування ним земельною ділянкою № НОМЕР_1 та оцінкою правомірності рішень органів управління товариства не відповідає дійсності; шляхом направлення на адресу Садівничого товариства «Світанок» письмового повідомлення про спростування зазначеної недостовірної інформації для доведення його змісту до відома членів товариства; стягнути з ОСОБА_1 на користь Садівничого товариства «Світанок» суму за підготовку, подання позовної заяви, судовий збір, сплачений за подання цієї позовної заяви.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , не будучи членом Садівничого товариства «Світанок» і не маючи жодного юридично оформленого зв`язку з ним, надала спільну заяву свідків від 02.07.2025 року та була допитана судом у судовому засіданні, де підтвердила відомості, які є недостовірною інформацією, що створює хибне уявлення про правовий статус ОСОБА_2 у відносинах із СТ «Світанок» та про законність рішень органів управління товариства. 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 21 квітня 2026 року провадження по цивільній справі за позовом Садівничого товариства «Світанок» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Ухвала мотивована тим, що оскільки показанням свідка ОСОБА_1 була надана оцінка при судовому розгляді та ухваленні рішення у справі №922/2217/25, вони не можуть бути предметом окремого позову про спростування недостовірної інформації та мають спростовуватись саме у тій справі, в якій ці пояснення надавались. При цьому дійшов висновку, що заявлені вимоги не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства в межах окремої цивільної справи.
Не погодившись із ухвалою суду, Садівниче товариство «Світанок» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, просить про її скасування та про направлення цивільної справи № 644/12167/25 до Індустріального районного суду м. Харкова для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки заявлені вимоги за своєю природою є вимогами про захист ділової репутації юридичної особи та відшкодування моральної шкоди, тобто виникають із окремого приватно-правового спору між юридичною особою та фізичною особою.При цьому вказує, що суд першої інстанції фактично ототожнив питання юрисдикції спору з питанням допустимості обраного способу захисту та оцінкою обґрунтованості позовних вимог по суті, що не відповідає завданням підготовчого провадження та не узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства. Оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування того, до юрисдикції якого саме суду має бути віднесений цей спір, а наведені в ній мотиви фактично стосуються не непідвідомчості справи цивільному суду, а оцінки характеру спірної інформації, меж судового захисту та правових наслідків її поширення, що мало вирішуватися в межах розгляду справи по суті, а не шляхом закриття провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи у провадженні Господарського суду Харківської області перебувала справа № 922/2217/25 за позовною заявою ОСОБА_2 до Садівничого товариства «Світанок» про визнання недійсним рішення звітних зборів СТ «Світанок» від 01.07.2023 року в частині виключення з членів товариства за несплату членських внесків за 2023 рік.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.10.2025 року у справі № 922/2217/25 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені повністю; визнано недійсним рішення звітних зборів СТ «Світанок» від 01.07.2023 року в частині виключення ОСОБА_2 з членів Садівничого товариства «Світанок» за несплату членських внесків за 2023 рік; стягнуто з Садівничого товариства «Світанок» на користь ОСОБА_2 2422,40 грн. витрат по сплаті судового збору.
Крім того, рішенням Господарського суду Харківської області від 10.09.2025 залишено без розгляду зустрічну позовну заяву Садівничого товариства «Світанок» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.
У позовній заяві, з урахуванням відмови в подальшому від частини вимог, до ОСОБА_1 , Садівниче товариства «Світанок», посилаючись на надання відповідачем під час розгляду справи, будучи допитаною, як свідок відомостей, які є недостовірною інформацією, що створює хибне уявлення про правовий статус ОСОБА_2 у відносинах із СТ «Світанок» просило визнати вказану інформацію недостовірною. 
Відповідно до ухвали Індустріального районного суду м. Харкова від 21 квітня 2026 року провадження по цивільній справі за позовом Садівничого товариства «Світанок» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (постанови Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 761/15251/21 (провадження № 61-10366св22) від 22 грудня 2023 рокуу справі № 515/1408/22 (провадження № 61-16109св23) від 08 квітня 2024 року у справі № 760/5027/21 (провадження № 61-4276св23)).
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Відповідно до частин першої та другої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.
Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Верховним Судом неодноразово наголошувалося, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.
Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.
У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.
Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанов від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16 (провадження № 61-19243св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17 (провадження № 61-40369св18), від 23 червня 2022 року у справі № 689/418/21 (провадження № 61-3051св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 466/10577/20 (провадження № 61-7513св22), від 20 листопада 2023 року у справі № 760/3455/21 (провадження № 61-10841св23), від 04 жовтня 2023 року у справі № 521/3841/21 (провадження № 61-5264 св 23), від 19 червня 2024 року у справі № 686/5849/23 (провадження № 61-15566св23), від 16 березня 2026 року у справі № 711/9266/23 (провадження № 61-8479св25).
Як вбачається з позовної заяви, інформація, яку позивач вважає недостовірною, є інформація поширена ОСОБА_1 у заяві свідків від 02.07.2025 року та свідченнях, наданих у судовому засіданні 06.10.2025 року у справі № 922/2217/25, а саме відомості щодо: нібито членства ОСОБА_2 у Садівничому товаристві «Світанок»; нібито законного користування ОСОБА_2 земельною ділянкою № НОМЕР_1 у складі СТ «Світанок» та розташованим на ній будинком з 2012 року; фактичної відсутності будь – якого іншого члена кооперативу з прізвищем ОСОБА_2 , окрім позивача у справі № 922/2217/25, який би користувався земельною ділянкою № НОМЕР_1 та розташованим на ній будинком; недостовірних та спотворюючих тверджень про неправомірність, незаконність та/або необґрунтованість рішень органів управління Садівничого товариства «Світанок», пов`язаних з обліком членів товариства та виключення ОСОБА_2 зі складу членів.
Встановивши, що спірна інформація була поширена ОСОБА_1 , яка мала статус свідка та була надана у судовому засіданні під час допиту у статусі свідка, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що вказані показанням свідка не можуть бути предметом окремого позову про спростування недостовірної інформації, оскільки ці обставини мають спростовуватись саме у тій справі, в якій ці пояснення надавались.
Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що свідок, надаючи показання виконує свій процесуальний обов`язок перед судом під загрозою кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві показання. З чого слідує, що і оцінку дійсності та достовірності слів свідка надає виключно суд, який розглядає відповідну господарську справу, під час ухвалення рішення. Оспорювання ж показань свідка, шляхом подання окремого цивільного позову про спростування недостовірної інформації є неналежним способом захисту.
В своїй апеляційній скарзі Садівниче товариство «Світанок» наголошує на тому, що суд першої інстанці, приймаючи рішення про закриття провадження по цивільній справі з підстав того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не визначив до юрисдикції якого саме суду належить цей спір.
Проте, колегія суддів констатує, що вказаний спір не належить ні до цивільної, ні до господарської, ні до адміністративної юрисдикції, оскільки оцінка показань свідка здійснюється під час розгляду тієї господарської справи, де свідок надавав показання, а не в окремому провадженні. Тобто, відсутність в ухвалі суду першої інстанції вказівки на інший конкретний суд, не порушує прав позивача, адже юрисдикція для окремого позову у даному випадку відсутня як така.
Тобто, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).
Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Садівничого товариства «Світанок», – залишити без задоволення.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Харкова від 21 квітня 2026 року , – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          Н.П. Пилипчук 
О.В. Маміна