Справа № 420/4053/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пільги по сплаті житлово-комунальних послуг, яка передбачена пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» починаючи з 01.05.2025;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пільги по сплаті житлово-комунальних послуг, яка передбачена пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» починаючи з 01.05.2025.
Стислий виклад позиції позивача
У позовній заяві позивач зазначає, що вона є вдовою ОСОБА_2 , ветерана військової служби, та має право на пільги, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до Закону №203/98-ВР, і що це підтверджується копією довідки від 20.02.2009 №3/9637, виданої Управлінням Служби безпеки України по Одеській області, копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про смерть ОСОБА_2 . 
Як вказано у позові, у травні 2025 року право позивача на отримання цих пільг припинено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 №1553. Позивач звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату пільг з дати припинення, а відповідач листом повідомив про відсутність підстав для виплати, оскільки середньомісячний сукупний дохід перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, та відмовив у їх призначенні.
Обґрунтовуючи протиправність дій відповідача, позивач посилається на статтю 19 Конституції України, на статті 3, 4 і 6 Закону №203/98-ВР та на пункт 4 статті 7 цього Закону, як цю норму названо в позовній заяві, за яким вдови (вдівці) померлих (загиблих) ветеранів військової служби та члени їхніх сімей, які перебувають на їх утриманні, користуються пільгами, передбаченими пунктами 6-9 статті 6 цього Закону, а також наводить пункти 1, 3-1, 4, 6, 6-1 та 19 Порядку надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №373.
Позивач зазначає, що пунктом 6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX установлено, що у 2025 році пункт 6 частини першої статті 6 та стаття 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а пунктом 7 цього ж розділу встановлено умову про розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї. На виконання цього припису Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 №1553 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389. Позивач стверджує, що зміна правового регулювання у сфері надання пільг особам, на яких поширюється Закон №203/98-ВР, можлива лише шляхом внесення змін до цього Закону, а інші нормативно-правові акти підлягають застосуванню лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів.
На обґрунтування цієї позиції позивач посилається на Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, у пункті 4 мотивувальної частини якого зазначено, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. 
Позивач також зазначає, що у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008 та від 30.11.2010 №22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, а у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
Позивач доходить висновку, що у разі суперечності між правовими нормами закону про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.
Позивач також зазначає, що дія Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389, не поширюється на осіб, які мають право на пільги за Законом №203/98-ВР та за Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, оскільки пункт 2 цього Порядку таких законів не називає.
Позивач посилається на Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018, яким визнано неконституційними абзац другий підпункту 1, абзац другий підпункту 2, абзаци другий, третій і четвертий підпункту 3 пункту 9 розділу I Закону України від 28.12.2014 №76-VIII, частину шосту статті 14 та частину другу статті 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Позивач зазначає, що положення частини шостої статті 14 Закону №3551-XII втратили чинність з 18.03.2019 і застосуванню надалі не підлягають, а Закон №3551-XII не ставить надання пільг у залежність від середньомісячного доходу сім`ї пільговика, тоді як Порядок №389 таку умову зберігає. 
На підтвердження своєї позиції позивач наводить рішення Житомирського окружного адміністративного суду у справі №240/11383/25, Чернігівського окружного адміністративного суду у справах №620/5088/25 і №620/2481/25 та Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/8290/25.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивачу як особі з інвалідністю внаслідок військової служби нараховано пільги на оплату житлово-комунальних послуг згідно із Законом №2011-XII.
Щодо строку звернення до суду відповідач посилається на частини першу та другу статті 122 КАС України і на постанови Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19 та від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, зазначаючи, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому її розмір відомий особі, яка її отримує, і з дня отримання пенсійної виплати така особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав. 
Оскільки позивач звернулася до суду у 2026 році, а позовні вимоги, за твердженням відповідача, стосуються проведення перерахунку та виплати пенсії починаючи з 01 травня 2025 року, відповідач вважає строк звернення пропущеним, а позовні вимоги такими, що підлягають залишенню без розгляду на підставі частини третьої статті 123 та пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.
Обґрунтовуючи правомірність своїх дій, відповідач посилається на пункт 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, на статті 6 і 19 Конституції України та на постанову Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №263/14242/17 щодо спеціально-дозвільного типу правового регулювання діяльності органів державної влади. 
Далі відповідач наводить статті 113, 116 і 117 Конституції України, статтю 3, частину першу статті 20 і частину першу статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп та постанову Великої Палати Верховного Суду від 2 грудня 2018 року у зразковій справі №802/2196/17-а (провадження №Пз/9901/1/18) разом з наведеними в ній Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011, від 22.09.2005 №5-рп/2005 і від 02.03.1999 №2-рп/99, і зазначає, що на підставі вищезазначеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення проведення якої на підставі пункту 3 статті 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.
По суті спору відповідач наводить пункт 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, викладаючи його в частині, за якою пільги надаються ветеранам служби цивільного захисту, а також посилається на «пункт 7» цього Закону, за яким, як зазначено у відзиві, пільги, передбачені пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередніх шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідач посилається також на Постанову Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 №1041, за якою органи Пенсійного фонду України забезпечують з 01 жовтня 2022 року виплату та з 01 грудня 2022 року призначення субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, і на Закон №4059-IX, яким встановлено, що у 2025 році пільги, передбачені пунктом 6 частини першої статті 6, статтею 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, надаються за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідач наводить підпункт 1 пункту 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389 (зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 №1553) з переліком осіб, який поряд з ветеранами військової служби називає і вдів (вдівців) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, підпункт 2 пункту 1 цієї Постанови щодо порядку її застосування, пункт 5 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї про склад сукупного доходу сім`ї пільговика, пункт 10 цього Порядку, за яким пільговик має право на отримання пільг протягом дванадцяти місяців з місяця визначення відповідного права, та пункт 8 цього Порядку про надання відомостей про доходи Державною податковою службою України. З посиланням на підпункт 169.4.1 статті 169 Податкового кодексу України відповідач зазначає, що на січень 2025 року податкова соціальна пільга становить 3028,00 грн, помножені на 1,4, тобто 4239,20 грн, з округленням 4240,00 грн.
Відповідач зазначає, що на виконання підпункту 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389 у травні 2025 року в автоматичному режимі проведено перерахунок щодо визначення права на надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї і що згідно з ІКІС ПФУ середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика у розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує величину доходу, що дає право на податкову соціальну пільгу. Відповідач також вказує, що відповідно до абзацу другого пункту 12 названого Порядку у разі зменшення доходу сім`ї пільговик має право звернутися до уповноваженого органу для визначення права на отримання пільг з місяця звернення.
Крім того, відповідач наводить положення законодавства про призначення житлових субсидій: пункти 5, 31 і 35 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 №848, Постанову Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 №1156, пункт 4 Порядку обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №632, та Постанову Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №409. Посилаючись на статтю 19 Конституції України, відповідач зазначає, що Закон України №1058 є чинним, неконституційним не визнавався, а тому обов`язковий для застосування органами Пенсійного фонду України в частині призначення та обчислення пенсійних виплат.
Відповідач наводить також частини першу та другу статті 77 і статтю 242 КАС України та зазначає, що аналогічну умову про розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї на 2026 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 №4695-IX, а граничний розмір доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у 2026 році становить 4660,00 грн.
Процесуальні дії у справі
Суд ухвалою від 19.02.2026 залишив позовну заяву без руху та зобов`язав позивача усунути недоліки позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. 23.02.2026 представник позивача подав заяву про поновлення процесуального строку, сформовану в системі «Електронний суд» 21.02.2026.
Ухвалою від 03.03.2026 суд на підставі статей 123, 169 КАС України повернув позивачу без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог за період з 01.05.2025 до 14.08.2025 включно.
Суд ухвалою від 03.03.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі в частині позовних вимог за період з 15.08.2025, визнав справу справою незначної складності та вирішив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України. 
Ухвалою від 15.09.2026 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі №420/4053/26 до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі №440/11441/25 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини.
Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 01 листопада 1979 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 01 листопада 1979 року уклали шлюб, актовий запис №2812. Після укладення шлюбу чоловікові присвоєно прізвище ОСОБА_4 , дружині - ОСОБА_4 .
Відповідно до копії висновку експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, позивачу з 12.02.2025 безстроково встановлено інвалідність першої (I) групи, підгрупи Б, причина інвалідності - загальне захворювання.
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.02.2009 підтверджено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а згідно з довідкою Управління Служби безпеки України по Одеській області від 20.02.2009 №3/9637 ОСОБА_1 є вдовою померлого ветерана військової служби та відповідно до ст.7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» має право на відповідні пільги.
За змістом листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.08.2025 №1500-0312-8/138197, право позивача на отримання пільг на оплату житлово-комунальних послуг припинено, а виплату пільги припинено з 01.05.2025, у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї ОСОБА_1 у розрахунку на одну особу за попередні шість місяців становить 4560,50 грн.
У відзиві відповідач вказав, що, на виконання підпункту 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389, у травні 2025 року в автоматичному режимі проведено перерахунок щодо визначення права на надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, та згідно з ІКІС ПФУ середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика у розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує величину доходу, що дає право на податкову соціальну пільгу.
Окрім того, відповідач листом від 24.10.2025 №31851-29265/M-02/8-1500/25 повідомив про відсутність підстав для виплати пільг та відмовив у їх призначенні. 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати пільги, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктами 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 №203/98-ВР (далі - Закон №203/98-ВР).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги, зокрема 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги), користування квартирним телефоном ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і членами їх сімей, які проживають разом з ними, в жилих будинках усіх форм власності в межах норм, передбачених законодавством, або 50-відсоткова знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.
Згідно з частиною третьою статті 7 Закону №203/98-ВР, вдови (вдівці) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та члени їхніх сімей, які перебувають на їх утриманні, користуються пільгами, передбаченими пунктами 6 - 9 статті 6 цього Закону.
Суд застосовує наведені норми до спірних правовідносин, оскільки саме Закон №203/98-ВР є спеціальним законом, який визначає статус ветеранів військової служби, встановлює для них пільги та поширює ці пільги на вдів (вдівців) померлих ветеранів військової служби. Статус позивача як вдови померлого ветерана військової служби підтверджений довідкою Управління Служби безпеки України по Одеській області від 20.02.2009 №3/9637, свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 та свідоцтвом про укладення шлюбу. 
Наведені норми не ставлять право вдови померлого ветерана військової служби на 50-відсоткову знижку плати за користування житлом та плати за комунальні послуги в залежність від розміру доходу її сім`ї.
Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №373 (далі - Порядок №373).
Пунктом 3 Порядку №373 визначено, що дія цього Порядку поширюється на осіб, які мають право на пільги згідно із Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (крім військовослужбовців), «Про Службу безпеки України», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». 
Відповідно до абзацу другого пункту 4 Порядку №373, право на отримання пільг, встановлених законами України, з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї визначається органами Пенсійного фонду України - відповідно до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. №389.
Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 №1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України», Пенсійному фонду України доручено забезпечити з 1 жовтня 2022 р. виплату та з 1 грудня 2022 р. призначення житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу.
Отже, відповідач є належним суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах.
Вирішуючи питання про те, чи підлягала застосуванню до позивача умова про розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї, суд зазначає таке.
Пунктом 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX (далі - Закон №4059-IX) установлено, що у 2025 році за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, надаються пільги, передбачені, зокрема пунктом 6 частини першої статті 6, статтею 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6, Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
На виконання наведеного припису Кабінет Міністрів України Постановою від 31.12.2024 №1553 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389» доповнив Постанову Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389 «Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї» (далі - Постанова №389) пунктом 1-1.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1-1 Постанови №389, у 2025 році пільги, передбачені, зокрема пунктом 6 частини першої статті 6, статтею 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції, податкової міліції, Бюро економічної безпеки, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції, податкової міліції, Бюро економічної безпеки, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації), надаються за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою».
За підпунктом 2 пункту 1-1 Постанови №389, положення підпункту 1 цього пункту застосовується:
з 1 січня 2025 р. - для осіб, які звернулися за наданням пільг починаючи з 1 січня 2025 р.; 
після закінчення опалювального сезону 2024/25 року - для осіб, які отримували пільги у період до 31 грудня 2024 р. включно.
Отже, умову, від якої відповідач поставив у залежність право позивача на пільгу, містить не Закон №203/98-ВР, а закон про Державний бюджет України на 2025 рік та прийнята на його виконання постанова Кабінету Міністрів України.
Суд зазначає, що подібне правове регулювання законодавець уже запроваджував. Підпунктом 3 пункту 82 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI, статтю 7 Закону №203/98-ВР після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: «Пільги, передбачені пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 67 розділу I, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».
Пунктом 5 резолютивної частини цього Рішення установлено, що визнані неконституційними положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України зазначив: «Конституція України у статті 92 визначила сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя. Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони».
Положення пункту 82 розділу II Закону №107-VI, до якого належить наведений підпункт 3, втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008, про що зазначено в тексті Закону №107-VI. 
Отже, частина четверта статті 7 Закону №203/98-ВР втратила чинність 22 травня 2008 року.
Наведена юридична позиція Конституційного Суду України не є поодинокою і не вичерпується Рішенням від 22.05.2008 №10-рп/2008. 
Її сформульовано, зокрема в Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), у якому зазначено: «Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України».
У тому самому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що «зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України», а також що «Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин».
Суд також враховує, що пунктом 1 резолютивної частини цього ж Рішення Конституційний Суд України визнав неконституційною статтю 36 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якою було встановлено, що пільги, на які згідно із законами України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу, щодо знижки плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги, зокрема «надаються у разі, якщо зазначені працівники мають право на податкову соціальну пільгу», а «розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із грошовими доходами зазначених працівників не повинен перевищувати величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу».
Отже, спосіб регулювання, до якого законодавець удався в пункті 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX, за своїм змістом є тим самим, що вже був предметом оцінки Конституційного Суду України і визнаний таким, що не відповідає Конституції України.
Суд враховує, що чинна редакція статті 7 Закону №203/98-ВР текстуально містить частину четверту такого змісту: «Пільги, передбачені пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередніх шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України». 
Цей текст супроводжений застереженням: «Статтю 7 із змінами, внесеними згідно із Законами №2373-III від 05.04.2001, №107-VI від 28.12.2007 - зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22.05.2008, №1357-IX від 30.03.2021; в редакції Закону №1150-IX від 28.01.2021».
Ця частина з`явилася у тексті Закону №203/98-ВР унаслідок того, що підпунктом 15 пункту 5 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28.01.2021 №1150-IX статтю 7 Закону №203/98-ВР викладено в новій редакції, у якій відтворено і положення, що вже було визнане неконституційним.
Разом з тим, абзац сорок третій підпункту 15 пункту 5 розділу VI Закону №1150-IX, тобто саме той абзац, який відтворював зазначене положення, виключено на підставі Закону України від 22.09.2021 №1774-IX, що застосовується з 25 вересня 2021 року. За пунктом 1 розділу VI Закону №1150-IX, пункт 5 цього розділу набирає чинності з дня оголошення Кабінетом Міністрів України про початок діяльності Бюро економічної безпеки України ..., і нова редакція статті 7 Закону №203/98-ВР почала діяти з 24 листопада 2021 року, тобто вже після виключення названого абзацу.
Отже, законодавець не здійснив поновлення дії припису, який втратив чинність на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008.
Збереження тексту цього припису в оприлюдненій редакції статті 7 його чинності не поновлює. Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені, а поновлення дії положення, визнаного неконституційним, потребувало б окремого волевиявлення законодавця, вираженого як зміна до Закону №203/98-ВР по суті, а не як перевидання статті у зв`язку зі створенням нового державного органу.
Тому суд виходить з того, що на час виникнення спірних правовідносин стаття 7 Закону №203/98-ВР не встановлювала додаткової умови для отримання пільги, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону, ані для ветеранів військової служби, ані для вдів (вдівців) померлих ветеранів військової служби.
Пункт 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX змін до Закону №203/98-ВР не вносить, проте встановлює для пільги, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, умову, якої цей спеціальний закон не містить. Закон №203/98-ВР є спеціальним законом, який визначає статус ветеранів військової служби та встановлює для них і для вдів (вдівців) померлих ветеранів військової служби відповідні пільги, а тому до спірних правовідносин суд застосовує його положення. 
Такий підхід відповідає наведеним юридичним позиціям Конституційного Суду України про предмет і зміст закону про Державний бюджет України, які згідно зі статтею 151-2 Конституції України є обов`язковими.
Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. 
Підпункт 1 пункту 1-1 Постанови №389, прийнятий на виконання наведеного припису закону про Державний бюджет України, не відповідає пункту 6 частини першої статті 6 та частині третій статті 7 Закону №203/98-ВР, які умови про розмір доходу сім`ї не містять, і є актом нижчої юридичної сили, ніж закон. Тому за наведеною нормою суд застосовує Закон №203/98-ВР.
За таких обставин, вирішуючи цей спір, суд застосовує пункт 6 частини першої статті 6 та частину третю статті 7 Закону №203/98-ВР і не застосовує пункт 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX та підпункт 1 пункту 1-1 Постанови №389. 
Пунктом 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 №4695-IX установлено, що у 2026 році за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, надаються пільги, передбачені, зокрема пунктом 6 частини першої статті 6, статтею 7 в частині пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6, Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». 
Наведені висновки суду поширюються і на це положення, оскільки воно так само міститься у законі про Державний бюджет України та так само ставить пільгу в залежність від умови, якої спеціальний закон не встановлює.
Разом з тим суд враховує, що ця справа є типовою в розумінні пункту 21 частини першої статті 4 КАС України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 11.02.2026 у зразковій справі №440/11441/25 (адміністративне провадження №Пз/990/15/25) визначив такі ознаки типових справ: «а) позивачі є особами зі статусом ветерана служби відповідно до Закону №203/98-ВР та мають право на виплату пільги для оплати житлово-комунальних послуг; б) позовні вимоги заявлені до територіального органу Пенсійного фонду України, на обліку в якому перебувають позивачі; в) спірні правовідносини стосуються припинення із 01 травня 2025 року виплат територіальними органами Пенсійного фонду України зазначеним особам пільг для оплати житлово-комунальних послуг на підставі пункту 7 Прикінцевих положень Закону №4059-IX у 2025 році за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; г) позивачі заявили тотожні позовні вимоги».
Ця справа відповідає наведеним ознакам. Позовні вимоги заявлені до територіального органу Пенсійного фонду України, на обліку в якому перебуває позивач; спірні правовідносини стосуються припинення з 01 травня 2025 року виплати пільги для оплати житлово-комунальних послуг на підставі пункту 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX та прийнятого на його виконання підпункту 1 пункту 1-1 Постанови №389 через перевищення середньомісячним сукупним доходом сім`ї величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу; позовні вимоги є тотожними тим, що розглянуті у зразковій справі.
Щодо ознаки, наведеної у підпункті «а», суд зазначає таке. Право позивача на пільгу випливає не з її власного статусу ветерана військової служби, а з частини третьої статті 7 Закону №203/98-ВР, яка поширює на вдів (вдівців) померлих (загиблих) ветеранів військової служби пільги, передбачені пунктами 6 - 9 статті 6 цього Закону. 
Джерелом права на пільгу в обох випадках є той самий пункт 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, а умову про розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї пункт 7 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX і підпункт 1 пункту 1-1 Постанови №389 встановлюють для обох цих категорій одночасно і в тому самому формулюванні, причому названий підпункт прямо перелічує поряд з ветеранами і вдів (вдівців). 
Отже, правове регулювання, оцінене Верховним Судом у зразковій справі, і правове регулювання, що підлягає застосуванню у цій справі, є тотожними.
Суд бере до уваги застереження Верховного Суду про те, що на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, може впливати наявність у спеціальних законах додаткової умови щодо розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї, подальша зміна законодавства та інший предмет спору. 
Жодної з цих обставин у цій справі суд не встановив: спеціальний закон такої умови не містить, предмет спору є тим самим, а Закон №4695-IX відтворює на 2026 рік ту саму умову в тому самому способі регулювання.
Згідно з частиною третьою статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. Цей обов`язок закон не пов`язує з набранням рішенням Верховного Суду у зразковій справі законної сили.
У рішенні від 11.02.2026 у зразковій справі №440/11441/25 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду виклав такий правовий висновок: «оскільки зміни порядку призначення пільг у грошовій формі на оплату житлово-комунальних послуг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, які фактично встановлюють додаткову умову - вимогу щодо розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, були введені не у спеціальному Законі №203/98-ВР, а через положення Закону про Держбюджет та підзаконний нормативно-правовий акт (Постанова №389 у редакції Постанови №1553), то застосуванню підлягають положення спеціального закону - Закону №203/98-ВР, а отже, відмова ГУ ПФУ в Полтавській області у поновленні ОСОБА_1 виплати соціальних пільг у грошовій формі на оплату житлово-комунальних послуг з 01 травня 2025 року є протиправною».
У цьому ж рішенні Верховний Суд, дослідивши зміст статті 7 Закону №203/98-ВР, зазначив: «Зазначене у своїй сукупності свідчить, що на момент виникнення спірних правовідносин стаття 7 Закону №203/98-ВР не містила положення, яким би встановлювалася додаткова умова для отримання пільги, передбачена пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону».
Наведений висновок є застосовним до спірних правовідносин у цій справі, оскільки він сформульований щодо тієї самої пільги, того самого правового регулювання і того самого періоду. Цей висновок Верховного Суду збігається з висновком, якого суд дійшов у цій справі на підставі норм права, та підтверджує його.
Посилання відповідача на «пункт 7» Закону №203/98-ВР суд відхиляє. Наведений відповідачем припис міститься не в пункті 7, а в частині четвертій статті 7 цього Закону і був внесений підпунктом 3 пункту 82 розділу II Закону №107-VI, який Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 визнано неконституційним і який втратив чинність з дня ухвалення цього Рішення.
Твердження відповідача про те, що позивачу нараховано пільги на оплату житлово-комунальних послуг як особі з інвалідністю внаслідок військової служби згідно із Законом №2011-XII, суд відхиляє. Доказів на підтвердження цього твердження відповідач не надав, а решта відзиву побудована на протилежному: припинення виплати відповідач обґрунтовує застосуванням саме до пільги, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, приписів Закону №4059-IX та Постанови №389. Крім того, за встановленими судом обставинами причиною інвалідності позивача є загальне захворювання.
Заперечення відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд відхиляє. Це питання суд вирішив ухвалами від 19.02.2026 та від 03.03.2026: позовну заяву в частині вимог за період з 01.05.2025 до 14.08.2025 включно повернуто позивачу без розгляду, а провадження відкрито в частині вимог за період з 15.08.2025. Обставин, які виникли б після відкриття провадження і давали б підстави для залишення позову без розгляду на підставі частини третьої статті 123 та пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, суд не встановив. Крім того, доводи відзиву в цій частині побудовані на тому, що позовні вимоги стосуються перерахунку та виплати пенсії, тоді як предметом спору у цій справі є пільга на оплату житлово-комунальних послуг, а не пенсійна виплата.
Доводи відповідача про конституційні повноваження Кабінету Міністрів України у сфері соціального захисту спірного питання не вирішують. Спір полягає не в тому, чи має Кабінет Міністрів України такі повноваження, а в тому, чи може підзаконний акт запровадити для пільги, встановленої законом, умову, якої цей закон не містить. Відповідно до частини другої статті 7 КАС України, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Суд відхиляє заперечення відповідача про те, що позивач втратила право на пільгу через перевищення середньомісячним сукупним доходом її сім`ї величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, а також про те, що підпункт 1 пункту 1-1 Постанови №389 застосовується після закінчення опалювального сезону 2024/25 року. Обидва заперечення ґрунтуються на приписах, які суд з наведених вище підстав до спірних правовідносин не застосовує. Сам по собі розмір доходу сім`ї позивача, який за листом відповідача від 14.08.2025 №1500-0312-8/138197 становить 4560,50 грн, за пунктом 6 частини першої статті 6 та частиною третьою статті 7 Закону №203/98-ВР правового значення не має.
Посилання відповідача на абзац другий пункту 12 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї суд до спірних правовідносин не застосовує: ця норма визначає порядок дій в межах механізму, який ставить пільгу в залежність від доходу, а сам цей механізм до пільги позивача не застосовується.
Наведені відповідачем положення законодавства про призначення житлових субсидій суд до спірних правовідносин не застосовує, оскільки вони регулюють призначення та обчислення житлових субсидій, тоді як предметом спору є пільга на оплату житлово-комунальних послуг. Так само суд не застосовує посилання відповідача на Закон №1058, який регулює відносини загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Правомірності припинення нарахування та виплати позивачу пільги відповідач не довів: ці дії ґрунтуються не на приписах спеціального закону, який регулює спірні правовідносини, а на положеннях, які суд до цих правовідносин не застосовує.
Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області припиненням нарахування та виплати пільги позбавило позивача 50-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги, гарантованої пунктом 6 частини першої статті 6 у поєднанні з частиною третьою статті 7 Закону №203/98-ВР. 
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд виходить з такого. 
Частина четверта статті 245 КАС України, за якою суд може зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, застосовується у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, тобто у разі визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Предметом цього позову є визнання протиправними дій відповідача, а тому суд обирає спосіб захисту за пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України, за яким суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Право позивача на пільгу у вигляді 50-відсоткової знижки плати за користування житлом та плати за комунальні послуги виникає з того, що вона є вдовою померлого ветерана військової служби.
Інших умов для цієї пільги Закон №203/98-ВР не встановлює, а її надання не передбачає дискреції відповідача. Відновлення нарахування та виплати пільги є способом захисту, який відповідає змісту порушеного права і забезпечує його ефективний захист, тому суд зобов`язує відповідача вчинити ці дії.
Згідно з частиною третьою статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд оцінив усі доводи, що мають істотне значення для вирішення спору, та навів мотиви, з яких дійшов висновків у цій справі, як того вимагає стаття 242 КАС України. Інші доводи учасників справи є тотожними за змістом тим, яким суд надав оцінку в цьому рішенні, а тому не спростовують наведених висновків суду.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення нарахування та виплати позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг за період з 15.08.2025 ґрунтуються на приписах, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому не відповідають критерію, визначеному ст.2 КАС України. Позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, підстав для розподілу судових витрат за ст.139 КАС України немає.
Керуючись статтями 2, 7, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 291, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пільги по сплаті житлово-комунальних послуг, яка передбачена пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», за період з 15.08.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пільги по сплаті житлово-комунальних послуг, яка передбачена пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», за період з 15.08.2025, без урахування розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, місцезнаходження: вул.Канатна, буд.83, м.Одеса, Одеська обл., 65012, код ЄДРПОУ 20987385.

Суддя Дмитро БАБЕНКО