Головуючий І інстанції: Тітов О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 р. 	Справа № 520/340/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Мінаєвої К.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/340/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної міграційної служби України  треті особи  Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі – відповідач, ДМС ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі – третя особа, ГУ ДМСУ в Харківській області), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 12.12.2023р. № 222-23. року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати особи без громадянства ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Рішення Державної міграційної служби України № 12.12.2023 № 222-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що суд першої інстанції не зважив на те, що апелянт є особою без громадянства, країна походження Азербайджанська Радянська Соціалістична Республіка, етнічний вірмен та перебуває за межами своєї країни, в Україні, у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію своєї країни походження та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. 
Крім того, звертає увагу, що наразі ситуація в країні народження апелянта і наразі є досить напруженою. Зазначає, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. 
Вказує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно зі ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з копії особової справи позивача №2020КН0080 вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Азербайджанскої Республіки, який у 1993 році прибув на територію України.
Позивач 01.10.2020 звернувся до ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з переслідуванням, а також у зв`язку зі збройним конфліктом між Азербайджанською республікою та республікою Вірменія у ОСОБА_2 .
У підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні заявник надав наступні документи:
- паспорт громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданий Відділом внутрішніх справ Степанокертського міськісполкому Нагірно-Карабаської автономної області 22.11.1989;
- нотаріально завірений неповний переклад паспорту громадянина СРСР НОМЕР_1 ;
- свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 24.11.1973 ОСОБА_1 ;
- тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні громадянина Азербайджанської Республіки серії НОМЕР_3 від 08.05.01;
- копію заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11.07.06 про позбавлення батьківських прав;
- копію картки Приватного підприємства «Мастер» (код ОКПО 24476664) станом на 03.06.20;
- копію ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2010, про оскарження ліквідації ПП «Мастер»;
- копію посвідчення біженця серії НОМЕР_4 від 25.12.2003, сестри ОСОБА_1 , - ОСОБА_3 ;
- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ;
- інформацію по країні походження на 16 арк.
Зазначені документи були перевірені уповноваженими особами відповідача, за результатами перевірки складено висновок від 22.10.2020, відповідно до якого рекомендовано прийняти рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно позивача, оскільки, на думку відповідача-1, подана заява є необґрунтованою, а саме – відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
Враховуючи вказаний висновок від 22.10.2020, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 22.10.2020 №3222 відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач оскаржив зазначене рішення до ДМС України та Державною міграційною службою України прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.02.2021 №08-21.
Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 у справі № 520/7396/21, залишеного без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2023, позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області– задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 08.02.2021 №08-21. Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 22.10.2020 №322 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .
На виконання вказаного рішення суду, наказом ГУ ДМС в Харківській області від 17.02.2023 № 6 прийнято рішення про повторний розгляд питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .
За результатами повторної перевірки документів позивача, уповноваженими особами відповідача складено висновок від 03.11.2023, відповідно до якого рекомендовано прийняти рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно позивача, оскільки, на думку відповідача, подана заява є необґрунтованою, а саме – відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
Враховуючи вказаний висновок від 03.11.2023, Рішенням Державної Міграційної служби України від 12.12.2023 № 222-23 відмовлено позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
19 грудня 2023 року Головним управління Державної Міграційної служби України в Харківській області сформовано позивачу повідомлення № 9 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаним вище рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не відповідає критерію включення за Конвенцією «Про статус біженців» від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон України №3671-VI).
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. 
Порядок подання та розгляду заяв про визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентований Законом України №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі по тексту - Правила №649). 
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 7 Закону України №3671-VI заява подається особисто іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно частини дванадцятої статті 7 Закону України №3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, зокрема, проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву; заповнює реєстраційний листок та інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України №3671-VI орган, який прийняв до розгляду заяву, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Розділом ІV Правил №649 встановлено порядок попереднього розгляду заяв.
Згідно з пункту 4.1. розділу ІV Правил №649 розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
Згідно частини четвертої статті 8 Закону України №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Положеннями частин шостої та сьомої статті 8 Закону України №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Приписами статей 8, 9, 10 Закону України №3671-VI встановлено, що процедура розгляду щодо оформлення документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складається з наступних стадій: - попереднього розгляду заяв; - розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. "Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту може бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.
Водночас, слід враховувати, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказане вбачається з положень частини другої статті 9 Закону України №3671-VI і пункту 5.1 Розділу V Правил №649.
Так, відповідно до частини другої статті 9 Закону України №3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Отже, відповідач повинен з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.
З матеріалів справи судом встановлено, що під час повторно розгляду заяви позивача, було встановлено, що він у своєму зверненні від 01.10.2020 вказує, що основною причиною, яка перешкоджає його поверненню до Азербайджанської Республіки є побоювання за життя, а саме через те, що заявнику загрожує небезпека через збройний конфлікт між Азербайджанською Республікою та Республікою Вірменія у Нагірному Карабасі.
На підставі матеріалів справи, документів долучених до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протоколу співбесіди та інформації по країні походження було проведено аналіз тверджень позивача.
Судом встановлено, що на момент подачі заяви (01.10.2020) до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС у Харківській області у позивача був відсутній дійсний оригінал документу, що посвідчує його особу. Позивач на підтвердження своєї особи та громадянства надав паспорт громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданий Відділом внутрішніх справ Степанакертського міськісполкому Нагірно-Карабаської автономної області 22.11.1989.
Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бузи доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. 
У заяві від 01.10.2020 року заявник пояснив: «мені рекомендували звернутися в азербайджанське консульство, так як паспорт СРСР був вже недійсним. Я відмовлявся тоді і відмовляюсь зараз від звернення в консульство Азербайджану... Я поінформований про можливість отримання документа особи без громадянства, але при цьому я повинен особисто звернутися в консульство Азербайджану для отримання довідки. Вважаю небезпечним для себе особисто звертатися в консульство Азербайджану, тому що уряд Азербайджану вважає нас, вірмен, агресорами та кровними ворогами».
Також, судом встановлено, що під час співбесіди від 06.10.2020 на питання «Громадянином якої країни Ви є?», позивач повідомив: "Я не можу відповісти на це питання, навіть для себе, оскільки на момент розпаду СРСР, станом на 30 серпня 1991 року (створена Азербайджанська Республіка), я був громадянином СРСР та проживав на території Азербайджанської PCP, в місті Степанакерт. Більше ніколи і ні де, я громадянства якої-небудь країни не приймав"; "Особисто у мене немає ніяких відносин з офіційною владою Азербайджану та офіційною владою Вірменії...".
В співбесіді від 13.10.2020 щодо свого громадянства заявник повідомив: "в даний час я та мій брат є особами без громадянства, оскільки СРСР, громадянами якої ми раніше були, більше не існує, громадянство Азербайджанської Республіки ми не отримали, громадянство Республіки Вірменія ми також не отримували, тому громадянства якої-небудь країни у нас просто немає".
Щодо звернення до посольства Азербайджанської Республіки на співбесіді від 21.10.2020 позивач стверджує, що особисто ніколи не звертався до зазначеною посольства: «Питання: Ви зверталися в посольство Азербайджанської Республіки в Україні? Відповідь: Ні. особисто я та мій брат ніколи не звертались в посольство Азербайджанської Республіки в Україні.... Питання: Наскільки нам відомо, Ви перебуваєте на консульському обліку в посольстві Азербайджанської Республіки в Україні? Відповідь: Я думаю ні. оскільки я в посольство Азербайджанської Республіки, особисто ніколи не звертався».
Колегія суддів звертає увагу, що надана позивачем інформація в заяві від 01.10.2020 та інформація повідомлена позивачем в зазначених співбесідах не відповідає інформації викладеної в копіях документів наявних в особовій справі позивача. 
Так, 08.05.2001 заявнику було документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 , терміном дії до 08.05.2003, термін дії якої 27.06.2003 було продовжено до безстроково (т.с. 1, а.с. 54). 
Також, як вказує відповідач, Відділом з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України у Харківській області надані документи, які під час оформлення посвідки на постійне проживання надав заявник, а саме: копію довідки посольства Азербайджанської Республіки в Україні від 07.07.2000 № 759/к (т.с. 1, а.с. 55); копію довідки посольства Азербайджанської Республіки в Україні від 14.11.2000 № 1195/к (т. с. 1, а.с. 56).
У копії довідки виданої посольством Азербайджанської Республіки в Україні від 07.07.2000 №759/к (т. с. 1, а.с. 55) зазначено, що консульським відділом Посольства Азербайджанської Республіки в Україні прийнятний на консульський облік громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У заяві від 01.10.2020 (т.с. 1, а.с. 39- 42) заявник стверджує, що не може повернутися до Азербайджану через те, що при поверненні його життю буде загрожувати небезпека: «Беручи до уваги ворожість та вірменофобію з боку офіційного уряду та представників Азербайджану, я побоююсь за своє життя... Повернутися в Азербайджан не уявляю можливим так як вірмено-азербайджанський конфлікт знову переріс в військове протистояння... На сьогоднішній день ведуться бойові дії між вірменами та азербайджанцями».
Під час співбесіди від 06.10.2020 заявник повідомив: «В даний час в тому місці, де ми проживали до 1993 року, в місті Степанакерт. Нагорно-Карабаської Республіки, йдуть військові дії між ОСОБА_4 та Вірменією і там гинуть люди. Також, у цій співбесіді позивач зазначив: «особисто у мене немає жодних відносин з офіційною владою Азербайджану та офіційною владою Вірменії. В жодні політичні партії, громадські чи військові організації, я на території Азербайджана ніколи не вступав. На території інших країн, у тому числі в Україні, в політичні партії, громадські організації чи військові організації також не вступав та мені цього ніхто не пропонував.» 
Під час співбесіди 13.10.2020 позивач повідомив: «На даний момент повернутися на територію Азербайджанської Республіки не можливо, оскільки приїхати в Азербайджан та сказати, що я вірменин та хочу проживати на території Азербайджану, у сформованому там відношенні до вірмен за національністю, просто неможливо».
Також, у співбесіді від 05.09.2023 заявник зазначив: «Я не можу отримати паспорт в посольстві Азербайджану, так як азербайджанці вважають вірмен ворогами і тому там, в посольстві, може бути загроза для мого життя. Може статися все що завгодно». 
Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права, цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. 
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».
За твердженнями відповідача, матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Останній до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належить. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Заявник не надав жодних документальних підтверджень, які б свідчили про його переслідування або загрозу переслідування з боку влади Азербайджану у минулому за політичною ознакою відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону.
Вирішуючи спірні правовідносини та аналізуючи обставини цієї справи у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 51 Керівних положень УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво), не існує загально визначеного поняття «переслідування». Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.
Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту, для того, щоб розглядатися як акт переслідування у значенні Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини.
Беручи до уваги те, що до заявника ніколи не застосовувалось фізичне насилля, слід зауважити, що заявник заявляє про загальну ситуацію насильства як на підставу втечі. Оскільки йдеться не про особисту історію, а про загальну безпекову ситуацію в країні громадянської належності заявника (Азербайджан), а саме ситуацію з безпекою відповідної етнічної групи до якої належить сам заявник у контексті територіального конфлікту у Нагірному Карабасі між Вірменією та Азербайджаном.
Колегія суддів наголошує, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.
Таку ж позицію підтримав і Верховний Суд у постановах від 23 червня 2021 року у справі № 420/5005/20, від 06 серпня 2020 року у справі № 420/3327/19, від 01 липня 2020 року у справі № 420/3057/19 та ін.
Відповідно до пункту 16 «Рекомендацій по міжнародному захисту № 3» Керівництва», важливим показником щодо цього є загальна ситуація в області прав людини у країні. Особливо важливо оцінити такі фактори, як рівень демократичних перетворень у країні, включаючи проведення вільних та справедливих виборів, дотримання норм міжнародного законодавства про права людини та надання незалежним національним та міжнародним організаціям вільного доступу для здійснення моніторингу дотримання прав людини. Дотримання прав людини не обов`язково має досягати ідеального рівня. Значення має досягнення суттєвих покрашень, про що свідчило б щонайменше повага до права на життя і свободу і заборона використання тортур; помітні поліпшення у становленні незалежної судової системи, доступне та справедливе судочинство, а також захист таких основоположних прав, як свобода слова, зборів та віросповідання.
Причиною переїзду до України заявник зазначає конфлікт між Вірменією та Азербайджаном у 1993 році. Тобто, із зазначеного вбачається, що заявник має на увазі саме збройний конфлікт, що відбувався між вірменами та азербайджанцями від вересня 1987 року до 12 травня 1994 року за контроль над Нагірним Карабахом, з яких, з 1991 року до 1994 року велися активні бойові дії. 
Як зазначає відповідач, за інформацією вірменської служби «Радіо Свобода» від 30.10.2023: «Вірменія готова підписати мирну угоду з Азербайджаном до кінця 2023 року. Про це 17 жовтня заявив прем`єр-міністр Вірменії Нікола Пашинян під час виступу у Європарламенті». ЗМІ також повідомляють про реінтеграцію Карабаського регіону у склад Азербайджанської Республіки з дотриманням норм міжнародного законодавства про права людини. За інформацією «Радіо Свобода» від 02.10.2023: « 2 жовтня Адміністрація президента (ПА) оприлюднила план реінтеграції, який представила раніше на зустрічі з вірменськими жителями Карабаху. Ці зустрічі відбулися 21, 25. 29 вересня в містах Євлах і Ходжали. Також, відповідно до законодавства Азербайджану, муніципалітети повинні формуватися шляхом виборів. Також має бути забезпечено повний обіг національної валюти Азербайджанської Республіки в населених вірменами районах Карабаху. Заходи підтримки підприємництва мають бути реалізовані. Згідно із заявою, селянам надають дотації та звільняють від усіх податків, крім податку на землю. Має бути забезпечене право жителів на захист і розвиток своєї культури, етнокультурних особливостей. Має бути забезпечена свобода віросповідання, охорона культурних і релігійних пам`яток. Водночас має бути створена можливість використання вірменської мови» .
Колегія суддів при розгляді даної справи також керується постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15.05.2014 р.): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим…».
За обставинами цієї справи, заявник висуває побоювання зазнати переслідувань з боку азербайджанської влади.
Разом з тим, як під час розгляду заяви про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід, так і під час судового розгляду справи заявником не доведено, що він є членом релігійних, військових або громадських організацій. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо, причетним не був. Заходи адміністративного впливу до заявника не застосовувались, до кримінальної відповідальності не притягався, у державному, міждержавному та міжнародному розшуку не перебуває. Додаткових фактів, які б свідчили про те, що саме його права будуть порушені, а йому особисто буде загрожувати небезпека, заявником не повідомлено.
Колегія суддів звертає увагу, що в співбесіді від 05.09.2023 заявник особисто спростував зазначені побоювання щодо переслідування за ознаками віросповідання: «За християнське моє направлення мене не будуть переслідувані».
Також, суд звертає увагу, що у співбесіді від 13.10.2020 заявник пояснив, що навіть «не замислювався», йому було не потрібно, звертатися за захистом в Україні, через наявність посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , яка безстрокова і на цей час не скасована. Але. у зв`язку з досягненням заявника 45 років не було здійснено обмін посвідки, через відсутність необхідних документів, що суперечить твердженням заявника, що він на даний час перебуває в Україні нелегально.
Крім того, самим позивачем було зазначено, що на територію України він прибув у 1993 році та до теперішнього часу не покидав її, а із заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, остання звернулась лише в кінці 2020 році, тобто через понад 17 років.
Водночас Верховний Суд у своїх постановах від 16 лютого 2018 року у справі № 825/608/17, від 07 жовтня 2019 року у справі № 440/134/19, від 30 січня 2020 року у справі № 826/10336/18, від 01 липня 2020 року у справі № 420/3057/19 зазначав, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
На основі досліджених відомостей, повідомлених заявником у заяві-анкеті та у ході проведених співбесід, щодо аспекту переслідування заявника на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а саме на предмет відповідності вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI не встановлені. Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що відсутні обставини, які могли б бути визнані достатньою правовою підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів в межах ч.1 ст.308 КАС України вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 по справі № 520/340/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко   К.В. Мінаєва