Справа №583/1765/26
Номер провадження 22-ц/816/2496/26
Категорія - 23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року м. Суми
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Сізова Д.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РАЙЗ ПІВНІЧ» Фесенка Олександра Миколайовича на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2026 року, ухваленого в м. Охтирка у складі судді Сидоренко Р.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РАЙЗ ПІВНІЧ» про стягнення заборгованості з орендної плати, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

в с т а н о в и в:

25 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Абрамович О.В. — звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗ ПІВНІЧ» (далі — ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ») про стягнення заборгованості з орендної плати, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 4,7133 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0647, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії СМ № 094099 від 30 березня 2004 року.
21 березня 2017 року ОСОБА_1 уклала з ПрАТ «Райз-Максимко» договір оренди землі № 74/17 строком на 10 років, відповідно до якого передала зазначену земельну ділянку у строкове платне користування. У договорі № 74/17 сторонами визначено річну орендну плату в розмірі 8 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становила 8977,96 грн, з обчисленням її розміру з урахуванням індексації. Договір зареєстровано 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., номер запису про інше речове право 19778703. 28 грудня 2017 року сторони уклали додатковий договір, яким збільшили розмір орендної плати до 10 %, що становило 11222,45 грн.
24 травня 2018 року між ОСОБА_1 , ПрАТ «Райз-Максимко» та ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» укладено трьохсторонню додаткову угоду № 1 до договору № 74/17 від 21 березня 2017 року, відповідно до якої ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» як новий орендар прийняло на себе всі права та обов`язки орендаря за вказаним договором.
Договором передбачено, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з урахуванням індексації, а орендна плата вноситься один раз на рік після закінчення сільськогосподарського року, але не пізніше 1 грудня.
Однак, незважаючи на погоджені сторонами умови договору оренди земельної ділянки, відповідач не здійснював обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексації, унаслідок чого утворилася заборгованість з орендної плати.
Також на підставі пункту 14 договору оренди у зв`язку з несвоєчасним внесенням орендної плати позивачка вважає наявними підстави для стягнення пені. Крім того, у зв`язку з порушенням зобов`язання щодо виплати орендної плати відповідно до статті 625 ЦК України підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати.
Враховуючи викладені обставини, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 47–49), позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати орендної плати за договором оренди землі №74/17 від 21.03.2017 в розмірі 30663,24 грн, обрахованої без вирахування податків та обов`язкових платежів, а також 8067,74 грн пені, 7456,76 грн інфляційні збитки та 2028,94 грн 3% річних, а також вирішити питання судових витрат.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати орендної плати за договором оренди землі № 74/17 від 21 березня 2017 року в розмірі 30663,24 грн, обрахованої без вирахування податків та обов`язкових платежів, пеню в розмірі 8067,74 грн, інфляційні втрати в розмірі 7456,76 грн, 3 % річних у розмірі 2028,94 грн, а всього — 48216,68 грн. Стягнуто з ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат 6331,20 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» Фесенко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2026 року в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони договору, скориставшись правом свободи договору, визначили спосіб її обчислення у відсотковому виразі від нормативної грошової оцінки землі. Умовами укладеного між сторонами договору оренди передбачено обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності з урахуванням індексації саме нормативної грошової оцінки землі, а тому оскільки коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки сільськогосподарського призначення у період з 2017-2022 роки не змінювався та становив 1.0, це не впливало на визначений договором розмір орендної плати. Орендна плата відсутня в переліку грошових доходів громадян, які підлягають індексації, визначених статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Крім того, позивач жодних претензій щодо сплати орендної плати не в повному обсязі відповідачу не пред`являв та не скористався своїм правом вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Щодо застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23, зазначив, що у цій постанові сформульовано правовий висновок щодо застосування статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, до додаткових угод, укладених до зазначеної дати.
Водночас правових висновків щодо застосування частини третьої статті 21 Закону № 161-XIV стосовно індексації орендної плати зазначена постанова не містить, а тому її висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Посилання суду на лист Державної податкової адміністрації України від 05 січня 2000 року № 34/6/15-1116 та Методику розрахунку орендної плати за державне майно є безпідставними, оскільки наведені роз`яснення та нормативні акти регулюють питання оренди державного і комунального майна.
Отже, на думку апелянта суд першої інстанції помилково врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23, оскільки обставини зазначеної справи є неподібними до спірних правовідносин, а також у ній відсутні висновки щодо застосування частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі».
За таких умов рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості судового рішення. Крім того, визначення індексації орендної плати з урахуванням конкретних обставин справи не може здійснюватися за формулами, наведеними в судовому рішенні, з огляду на відмінність умов укладених договорів оренди.
Натомість у цій справі спір виник із правовідносин оренди земельних ділянок приватної власності, а тому зазначені норми та методики індексації орендної плати не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
15 липня 2026 року представник позивачки – адвокат Абрамович О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив залишити рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2026 року без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» - без задоволення; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Посилався на те, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, дійшов правильних висновків з урахуванням правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23 про те, що умовами укладеного договору оренди землі та додаткових угод до нього передбачена сплата орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Розрахунок орендної плати з урахуванням індексу інфляції відповідачем не спростовано. Відсутність у договорі оренди землі узгодженого сторонами порядку обчислення орендної плати з урахуванням індексу інфляції не звільняє відповідача як зобов`язану сторону договору, від виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ № 094099 від 30 березня 2004 року ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 4,7133 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0647, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області (а.с. 9).
21 березня 2017 року ОСОБА_1 уклала з ПрАТ «Райз-Максимко» договір оренди землі № 74/17 строком на 10 років, відповідно до якого передала цю земельну ділянку у строкове платне користування. У договорі № 74/17 сторонами визначено річну орендну плату в розмірі 8 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 8 977,96 грн, обчислення якої здійснюється з урахуванням індексації. Договір зареєстровано 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук С.П., номер запису про інше речове право 19778703 (а.с.10-11). 
28 грудня 2017 року сторони уклали додатковий договір, яким збільшили розмір орендної плати до 10 %, що становить 11 222,45 грн (а.с.13).
24 травня 2018 року між ОСОБА_1 , ПрАТ «Райз-Максимко» та ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» було укладено трьохсторонню додаткову угоду № 1 до Договору № 74/17 від 21 березня 2017 року, відповідно до якої новий орендар ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» приймає на себе всі права та обов`язки (а.с.14).
28 березня 2017 року Договір № 74/17 був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 19778703, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 червня 2018 року № 128775596 (а.с.15).
Пунктом 9 Договору № 74/17 визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 8% нормативної грошової оцінки, що складає 8 977,96 грн.
Додатковим договором про внесення змін і доповнень до Договору оренди землі № 74/17 збільшено розмір орендної плати до 10 %.
Згідно з додатковою угодою № 1 до Договору № 74/17 від 21 березня 2017 року, п. 3.4 передбачено, що орендна плата складає 11222,45 грн, що становить 10% нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Пунктом 10 Договору № 74/17 передбачено обчислення розміру орендної плати на земельні ділянки приватної власності з урахуванням індексації.
Відповідно до п. 11 Договору № 74/17 орендна плата вноситься у такі строки: 1 (один) раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 01 грудня.
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб — платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 06 квітня 2026 року, ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» було нараховано та виплачено ОСОБА_1 орендну плату без вирахування податків та інших обов`язкових платежів: у 2018 році — 4622,98 грн (3 квартал), 6599,48 грн (4 квартал); у 2019 році — 12344,67 грн (4 квартал); у 2020 році — 12344,67 грн (4 квартал); у 2021 році — 12344,67 грн (жовтень); у 2022 році — 12344,67 грн (грудень); у 2023 році — 12344,67 грн (вересень), у 2024 році — 12974,28 грн (вересень), у 2025 році — 15199,61 грн (вересень) (а.с. 16–17).
З виписки по картковому рахунку позивачки, сформованої 03 квітня 2026 року, встановлено, що ОСОБА_1 було проведено безготівкове зарахування ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» орендної плати за 2020 рік без ПДВ у сумі 9937,48 грн, за 2021 рік без ПДВ у сумі 9937,48 грн, за 2022 рік без ПДВ у сумі 9937,48 грн, за 2023 рік без ПДВ у сумі 9937,48 грн, за 2024 рік без ПДВ у сумі 9937,48 грн, та за 2025 рік без ПДВ у сумі 506,81 грн та 11703,71 грн (а.с. 18).
Позивачка у своїх доводах зазначає, що орендар хоча й здійснював виплату орендної плати, однак не в повному розмірі, оскільки не здійснював нарахування та сплату індексації, яка передбачена умовами договорів і є складовою частиною орендної плати. У зв`язку з цим орендодавець був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №925/457/23 та виходив з того, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не установлено договором оренди землі, яка здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць. Базовим місяцем вважається місяць, в якому востаннє змінювалась чи підлягала перегляду орендна плата.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором оренди землі щодо сплати орендної плати за 2018–2025 роки. Суд погодився з розрахунком позивача, визначивши заборгованість у розмірі 30 663,24 грн, а також стягнув 8 067,74 грн пені, 7 456,76 грн інфляційних втрат та 2 028,94 грн 3 % річних. При цьому суд дійшов висновку, що строк позовної давності за заявленими вимогами не сплив, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 цього Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотними умовами договору оренди землі, в тому числі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
За змістом частин першої - третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У справі, що переглядається, позивачка звернулася з позовом до відповідача у зв`язку з тим, що ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ» орендну плату за договором оренди землі за 2018-2025 роки нараховувало і сплачувало без урахування індексів інфляції.
Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач допустив порушення умов пункту 10 Договору оренди землі № 72/17 від 21 березня 2017 року, який зобов`язував його обчислювати розмір орендної плати за земельну ділянку, належні позивачці з урахуванням індексації.
Доводи апеляційної скарги про те, що умовами договору оренди землі передбачено обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки землі, коефіцієнт якої протягом 2017-2022 років не змінювався та становив 1.0, апеляційний суд відхиляє зважаючи на такі мотиви.
Частиною першою статті 632 ЦК України визначено, що ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частина третя статті 21 Закону «Про оренду землі»).
Суд першої інстанції обґрунтовано посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 05 лютого 2025 у справі № 925/457/23 про те, що: «Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізми їх застосування є різними як за правовим змістом, так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).
Отже, за загальним правилом, індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до частини третьої статті 21 Закону № 161-XIV (індексується лише орендна плата).
За загальним правилом, індексація орендної плати здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць. Базовим місяцем уважатиметься місяць, у якому востаннє змінювалася (чи підлягала перегляду) орендна плата, тобто місяць, з якого почала діяти нова нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки.
У пункті 10 Договору оренди землі № 72/17 від 21 березня 2017 рокусторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації.
Умовами указаного договору оренди землі індексація нормативної грошової оцінки не визначена.
Зміст указаного пункту Договору № 72/17 від 21 березня 2017 рокудає підстави для висновку про те, що оскільки обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі оренди землі, то відповідно мала індексуватися саме орендна плата відповідно до приписів частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі».
Позивачем у поданій нею заяві про зменшення позовних вимог наведено розрахунок орендної плати з урахуванням індексу інфляції, що був проведений шляхом множення розміру орендної плати на коефіцієнт індексації, що розраховується як добуток індексів інфляції за 12 календарних місяців, що передують місяцю, в якому виплачується плата за користування, повністю узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 540/544/18, від 09 червня 2021 року у справі №948/393/20.
Ураховуючи зазначене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань за укладеним договором оренди землі №72/17 від 21 березня 2017 року, оскільки виплата орендної плати за 2018-2025 роки позивачці була проведена не у повному обсязі, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути недоплачену орендну плату за вказаний період в загальній сумі 30663 грн 24 коп., яка обчислена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Та обставина, що позивачка не зверталася до відповідача з претензією щодо недоплати орендної плати, не звільняє його від належного виконання зобов`язань за укладеним договором щодо сплати орендної плати з урахуванням індексів інфляції.
Також апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання з виплати орендної плати наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки інфляційних втрат та 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Апеляційна скарга доводів щодо незгоди з розрахунком розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції, розрахунком сум відповідно до статті 625 ЦК України не містить. Ураховуючи принцип диспозитивності та приписи частини першої статті 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції розрахунок заявлених до стягнення спірних сум заборгованості з орендної плати та інших платежів апеляційним судом не перевіряється.
Крім того, апеляційний суд відхиляє посилання заявника апеляційної скарги на постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року № 732/1705/16-ц, від 03 лютого 2021 у справі № 618/1078/19 та від 12 квітня 2023 року у справі № 175/642/19, які не підлягають застосуванню у цій справі зважаючи на такі мотиви.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (постанова Верховного Суду у справі № 166/1222/20).
Судова практика з питання індексації нормативної грошової оцінки землі та індексації орендної плати сформована Верховним Судом у складі Великої Палати Верховного Суду (постанова від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23).
Оскільки правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, тому саме вони підлягають застосуванню.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України)
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого суду залишається без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Представник позивачки адвокат Абрамович О.В. у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Відповідно до частин три, чотири статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
З матеріалів справи установлено, що в суді апеляційної інстанції інтереси позивачки представляв адвокат Абрамович О.В.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було надано: 1) копію Договору про надання правової допомоги № 30 від 03 квітня 2026 року, відповідно до умов якого за послуги, що надаються адвокатом за умовами цього Договору, Клієнт сплачує гонорар готівковими коштами у розмірі, визначеному за погодженням сторін з урахуванням витрат часу на підготовку, складання процесуальних документів, участь у судовому розгляді справи, що визначається і підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) або платіжним дорученням, які є невід`ємними додатками до цього Договору; копію Додаткової угоди від 15 липня 2026 року, в якій сторони погодили розмір гонорару в розмірі 5000 грн 00 коп. за надання правової допомоги позивачці в Сумському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги.
Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу надано: 1) копію Акту приймання передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 15 липня 2026 року, за змістом якого узгоджена вартість наданої адвокатом Абрамовичем О.В. правової допомоги складає 5000 грн. Правова допомога надана у формі ознайомлення з апеляційною скаргою ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ», підготовки, складання та подачі до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу; 2) копію квитанції № 30/2 від 15 липня 2026 року про прийняття адвокатом Абрамовичем О.В. від ОСОБА_1 гонорару у розмірі 5000 грн 00 коп.
Заявник апеляційної скарги відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення заявлених до відшкодування витрат позивачки на професійну правничу допомогу не подав, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляв.
За нормами ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Втім, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права зменшувати розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу за відсутності клопотання відповідача у справи, є необґрунтованими.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Апеляційний суд звертає увагу, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, апеляційний суд дійшов переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа - відзиву на апеляційну скаргу, а тому заявлений останнім розмір судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає зменшенню до 2500 грн 00 коп.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РАЙЗ ПІВНІЧ» Фесенка Олександра Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2026 року - без змін.
Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РАЙЗ ПІВНІЧ» на користь ОСОБА_1 2500 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий - | А.П. Сидоренко

Судді: О.І. Собина 

Д.В. Сізов