| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3406/25 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, в якому просив:
- визнати неправомірною відмову відповідача щодо надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни III групи та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни III групи;
- зобов`язати відповідача встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни III групи та видати відповідне посвідчення відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що раніше Департаментом йому вже було видано посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого він мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни. При цьому обставини, які були підставою для видачі такого посвідчення, не змінилися, а встановлена йому III група інвалідності була в подальшому підтверджена безстроково.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зокрема, апелянт наголошує, що травму правого ока він отримав 09 січня 2024 року під час проходження військової служби, а саме під час занять із тактичної підготовки із застосуванням навчально-тренувального страйкбольного обладнання.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 10 квітня 2024 року №630 отримана позивачем травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Крім того, апелянт посилається на те, що Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради 22 квітня 2024 року йому вже було видано посвідчення № НОМЕР_3 , яким підтверджено право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни, зі строком дії до 01 квітня 2025 року.
У зв`язку з цим позивач вважає, що він звертався до відповідача фактично не за первинним встановленням відповідного статусу, а за продовженням строку дії вже виданого посвідчення, оскільки група та причина його інвалідності не змінилися.
Також апелянт звертає увагу на те, що травму отримано у період дії в Україні воєнного стану, введеного у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, а тому вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність зв`язку між отриманою ним травмою та захистом Батьківщини.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 10 квітня 2024 року №630, 09 січня 2024 року під час занять із тактичної підготовки із застосуванням навчально-тренувального страйкбольного обладнання позивач отримав контузію правого ока, тотальну гіфему та ерозію правого ока.
У вказаній довідці визначено причинний зв`язок отриманої травми - «травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби».
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №469259 позивачу з 12 березня 2024 року вперше встановлено III групу інвалідності строком до 01 квітня 2025 року із зазначенням причини інвалідності: «травма, ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби».
22 квітня 2024 року Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради позивачу видано посвідчення № НОМЕР_3 про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни, строком дії до 01 квітня 2025 року.
У подальшому довідкою ВЛК від 06 лютого 2025 року №1244 та рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 11 березня 2025 року №163/25/825/Р підтверджено III групу інвалідності позивача безстроково, при цьому причинний зв`язок інвалідності залишився незмінним - травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
11 березня 2025 року позивач звернувся до Департаменту із заявою про продовження строку дії раніше виданого йому посвідчення.
Рішенням Департаменту від 11 березня 2025 року №07-07/227 ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни III групи з тих підстав, що встановлена причина його інвалідності не відповідає передбаченим пунктом 1 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» умовам набуття відповідного статусу.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, а також умови та порядок надання відповідного статусу визначені Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII).
Згідно зі статтею 4 Закону №3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни та учасники війни.
Статтею 7 Закону №3551-XII визначено вичерпне коло осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, а також обставини, за яких отримані такими особами поранення, контузії, каліцтва чи захворювання можуть бути правовою підставою для встановлення відповідного статусу.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Системний аналіз положень статей 4 та 7 Закону №3551-XII свідчить, що сам по собі факт перебування особи на військовій службі та отримання під час такої служби травми, яка спричинила інвалідність, не є достатнім для автоматичного набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Необхідною є наявність передбаченого законом причинного зв`язку між отриманням травми (поранення, контузії, каліцтва), яка призвела до інвалідності, та обставинами, визначеними статтею 7 Закону №3551-XII.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13.
У зазначеній постанові Верховний Суд України виходив із того, що проходження військової служби саме по собі не є тотожним участі у бойових діях чи захисті Батьківщини у розумінні статті 7 Закону №3551-XII. Визначальним є характер обставин, за яких отримано травму, що спричинила інвалідність, та її зв`язок із захистом Батьківщини чи іншими прямо передбаченими законом обставинами.
Наведений правовий підхід надалі був підтриманий Верховним Судом.
Так, у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а Верховний Суд зазначив, що проходження строкової військової служби не обов`язково пов`язане з обставинами, визначеними частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 7 Закону №3551-XII.
Верховний Суд у вказаній справі звернув увагу на те, що віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язане із визначенням поняття «ветеран війни», наведеного у статті 4 цього Закону.
Отже, визначальною ознакою відповідної категорії осіб є не сам факт проходження військової служби та отримання під час неї травми, а зв`язок такої травми з обставинами, які законодавець визначив підставою для набуття статусу ветерана війни та особи з інвалідністю внаслідок війни.
При цьому обставини справи №824/32/19-а мають істотне значення і для вирішення цього спору, оскільки у зазначеній справі особі також раніше було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, однак у подальшому компетентний орган встановив відсутність передбачених законом матеріально-правових підстав для відповідного статусу.
Верховний Суд погодився з правомірністю припинення такого статусу та зазначив, що помилкове присвоєння особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, який не міг бути наданий їй відповідно до вимог статті 7 Закону №3551-XII, не створює безумовного права на його збереження у майбутньому.
Зокрема, Верховний Суд наголосив, що за умови помилкового присвоєння статусу, який не міг бути наданий відповідно до закону, припинення відповідного права не може розглядатися як неправомірне втручання у соціальні права особи, оскільки законних передумов для набуття такого права не існувало.
Такий самий підхід послідовно застосований Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2021 року у справі №0540/9350/18-а.
У цій постанові Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого для застосування пункту 1 частини другої статті 7 Закону №3551-XII необхідно встановити одночасну наявність передбачених цією нормою юридичних фактів: належність особи до визначеної законом категорії військовослужбовців та настання інвалідності внаслідок травми або захворювання, отриманих саме за обставин, визначених зазначеною нормою.
Верховний Суд наголосив, що віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни безпосередньо пов`язане з поняттям «ветеран війни», а визначальною ознакою цієї категорії є безпосередня участь особи у захисті Батьківщини чи бойових діях.
У зв`язку із цим отримання травми під час проходження військової служби без встановлення її зв`язку із захистом Батьківщини або іншими передбаченими статтею 7 Закону №3551-XII обставинами не є достатньою правовою підставою для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Колегія суддів ураховує, що зазначений висновок Верховного Суду має особливе значення для вирішення цієї справи, оскільки фактична причина інвалідності позивача компетентними органами визначена саме як «травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби», а не як травма, пов`язана із захистом Батьківщини.
Таким чином, необхідно розмежовувати поняття «виконання обов`язків військової служби» та «захист Батьківщини», оскільки вони не є тотожними за своїм юридичним змістом для цілей застосування статті 7 Закону №3551-XII.
Сам факт того, що військовослужбовець виконував певні службові обов`язки, ще не свідчить про те, що такі обов`язки виконувалися безпосередньо під час захисту Батьківщини у розумінні Закону №3551-XII.
Аналогічний підхід простежується також у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18, у якій Суд наголосив, що визначальною ознакою категорії осіб з інвалідністю внаслідок війни є наявність передбаченого законом зв`язку між інвалідністю та обставинами, які дозволяють віднести особу до ветеранів війни.
Отже, усталена практика Верховного Суду свідчить про необхідність у кожному конкретному випадку встановлювати не лише факт проходження особою військової служби та отримання травми під час такої служби, але й характер виконуваних нею обов`язків та причинний зв`язок отриманої травми із захистом Батьківщини або іншими прямо передбаченими статтею 7 Закону №3551-XII обставинами.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що травму позивач отримав у період дії в Україні воєнного стану, а тому така травма має вважатися одержаною під час захисту Батьківщини, колегія суддів зазначає таке.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території України введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.
Водночас сам по собі факт проходження військовослужбовцем військової служби в період дії воєнного стану не є достатнім для висновку про те, що будь-яке поранення, контузія, травма чи каліцтво, одержані ним у цей період, автоматично є такими, що одержані під час захисту Батьківщини у розумінні статті 7 Закону №3551-XII.
Для вирішення питання про наявність права на статус особи з інвалідністю внаслідок війни значення має не лише календарний період, упродовж якого отримано травму, а й юридично встановлений причинний зв`язок такої травми з обставинами її одержання.
Так, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а, для надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни необхідним є встановлення того, що інвалідність настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних саме під час захисту Батьківщини та/або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних із перебуванням на фронті, або за інших визначених законом обставин. Верховний Суд також зазначив, що проходження військової служби не обов`язково пов`язане з обставинами, передбаченими частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 7 Закону №3551-XII.
При цьому колегія суддів ураховує, що фактичні обставини справи №824/32/19-а відрізняються від обставин цієї справи, оскільки у справі, переглянутій Верховним Судом, травму було отримано під час проходження військової служби у мирний час. Водночас наведений Верховним Судом правовий критерій має загальне значення для застосування статті 7 Закону №3551-XII: визначальним є не сам факт проходження військової служби, а встановлений зв`язок інвалідності з обставинами, прямо передбаченими цією статтею.
Аналогічний підхід викладений Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2021 року у справі №0540/9350/18-а.
У вказаній постанові Верховний Суд виходив із того, що віднесення особи до категорії осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язане зі змістом поняття «ветеран війни», визначеного статтею 4 цього Закону. Визначальною ознакою такої категорії є безпосередня участь особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях.
Отже, для застосування статті 7 Закону №3551-XII недостатньо встановити лише факт проходження військової служби та отримання під час неї травми. Необхідним є встановлення передбаченого законом причинного зв`язку між отриманою травмою та захистом Батьківщини або іншими обставинами, прямо визначеними цією нормою.
У цій справі матеріалами підтверджується, що 09 січня 2024 року позивач отримав травму не під час виконання бойового завдання, безпосередньої участі у бойових діях чи здійснення заходів із забезпечення оборони України, а під час занять із тактичної підготовки із застосуванням навчально-тренувального страйкбольного обладнання.
При цьому компетентними органами причинний зв`язок травми визначено саме як «травма, ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби».
Такий причинний зв`язок був зазначений у довідці військової частини НОМЕР_2 від 10 квітня 2024 року №630 та у довідці до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №469259.
У подальшому цей причинний зв`язок не змінювався. Довідкою ВЛК від 06 лютого 2025 року №1244 та рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 11 березня 2025 року також підтверджено, що інвалідність позивача пов`язана саме з виконанням обов`язків військової служби.
Доказів того, що у встановленому законодавством порядку причинний зв`язок травми позивача визначався як «пов`язана із захистом Батьківщини», матеріали справи не містять.
Колегія суддів наголошує, що Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, вирішуючи питання про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, не наділений повноваженнями самостійно змінювати встановлений компетентним органом причинний зв`язок травми.
Так само адміністративний суд при перевірці правомірності рішення органу соціального захисту не може підміняти компетентні військово-лікарські та експертні органи та самостійно встановлювати інший причинний зв`язок травми, ніж той, який зазначений у відповідних медичних та військово-лікарських документах.
Тому посилання апелянта виключно на те, що на момент одержання ним травми в Україні діяв воєнний стан, не спростовує висновків суду першої інстанції.
Сам по собі правовий режим воєнного стану характеризує загальний стан функціонування держави та Збройних Сил України, однак не замінює необхідності встановлення індивідуальних обставин одержання конкретним військовослужбовцем травми та її причинного зв`язку для цілей застосування Закону №3551-XII.
Щодо доводів апелянта про раніше встановлений йому статус та видане посвідчення
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що наявність у позивача раніше виданого посвідчення серії НОМЕР_1 сама по собі зобов`язувала відповідача продовжити строк його дії.
Як убачається з матеріалів справи, 22 квітня 2024 року Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради ОСОБА_1 було видано посвідчення № НОМЕР_3 , відповідно до якого він мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни. Строк дії посвідчення було визначено до 01 квітня 2025 року.
Разом із тим видача такого посвідчення у минулому не усуває обов`язку компетентного органу під час вирішення питання щодо подальшого підтвердження відповідного статусу діяти відповідно до вимог Закону №3551-XII.
У постанові від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а Верховний Суд розглядав, зокрема, ситуацію, за якої особі раніше було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, однак у подальшому органом соціального захисту було припинено надання відповідних пільг та дію посвідчення у зв`язку з відсутністю передбачених статтею 7 Закону №3551-XII підстав для такого статусу. Верховний Суд погодився з висновками судів про правомірність такого рішення.
Таким чином, попереднє прийняття суб`єктом владних повноважень рішення на користь особи не виключає можливості подальшого приведення правовідносин у відповідність до вимог закону, якщо буде встановлено, що матеріально-правові передумови для відповідного статусу відсутні.
Інше тлумачення означало б, що помилкове адміністративне рішення фактично набувало б вищої юридичної сили порівняно із законом та зобов`язувало б орган влади безстроково продовжувати правовідносини, для виникнення яких законодавством не передбачено правових підстав.
При цьому колегія суддів відмежовує ситуацію, коли особу свавільно позбавляють законно набутого соціального статусу, від ситуації, коли під час наступного вирішення питання компетентним органом установлено невідповідність фактичних обставин установленим законом критеріям набуття такого статусу.
У даному випадку позивач не посилається на зміну визначеного компетентними органами причинного зв`язку травми. Навпаки, як первинні документи 2024 року, так і документи, складені за результатами повторного оцінювання у 2025 році, однаково визначають причину інвалідності як травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби.
Отже, сама по собі незмінність групи та причини інвалідності не свідчить на користь апелянта, оскільки спірним у цій справі є не факт існування у нього III групи інвалідності, а відповідність установленої причини цієї інвалідності критеріям статті 7 Закону №3551-XII.
Щодо застосування Порядку №302
Відповідно до пункту 10 Порядку виготовлення та видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни видається на підставі витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або довідки МСЕК про групу та причину інвалідності.
Для осіб, яким інвалідність установлено на певний строк, посвідчення видається на період встановлення відповідної групи інвалідності, а у разі продовження строку чи зміни групи інвалідності до посвідчення вносяться відповідні записи.
Разом із тим зазначені положення Порядку №302 регулюють процедуру документального оформлення вже існуючого правового статусу, однак не є самостійною матеріально-правовою підставою для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Інакше кажучи, продовження строку інвалідності або встановлення її безстроково саме по собі не тягне автоматичного продовження статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, якщо відсутні передбачені статтею 7 Закону №3551-XII матеріально-правові передумови для такого статусу.
Підзаконний нормативно-правовий акт, яким є Порядок №302, не може розширювати коло осіб, визначене Законом №3551-XII, або створювати право на відповідний статус за відсутності встановлених законом умов.
Отже, посилання апелянта на те, що він звертався лише за продовженням дії посвідчення, а не за первинним встановленням статусу, не впливає на результат вирішення спору.
Вирішуючи питання щодо продовження дії посвідчення, відповідач був зобов`язаний перевірити наявність у позивача законних підстав для статусу, який таке посвідчення підтверджує.
Щодо принципу правової визначеності та правомірних очікувань
Колегія суддів ураховує, що принцип правової визначеності є складовою принципу верховенства права та вимагає, зокрема, передбачуваності дій державних органів і стабільності правового становища особи.
Водночас принцип правової визначеності не може тлумачитися як такий, що зобов`язує суб`єкта владних повноважень продовжувати застосування помилкового адміністративного рішення всупереч імперативним вимогам закону.
Правомірне очікування особи підлягає захисту тоді, коли воно ґрунтується на достатній правовій підставі. Сам факт попереднього прийняття органом влади сприятливого для особи рішення не може бути підставою для виникнення необмеженого у часі права на збереження певного статусу, якщо законодавчі передумови його набуття відсутні.
У цьому аспекті колегія суддів знову враховує правовий підхід Верховного Суду у справі №824/32/19-а, в якій попереднє надання особі відповідного статусу та видача посвідчення не були визнані достатньою підставою для його подальшого збереження за відсутності передбачених статтею 7 Закону №3551-XII умов.
Таким чином, факт видачі ОСОБА_1 у 2024 році посвідчення № НОМЕР_3 сам по собі не свідчить про протиправність рішення Департаменту від 11 березня 2025 року №07-07/227.
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач є військовослужбовцем, однак отримана ним травма за встановленим компетентними органами причинним зв`язком є травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, а не травмою, одержаною під час захисту Батьківщини чи за інших обставин, передбачених статтею 7 Закону №3551-XII.
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
При цьому правова позиція суду першої інстанції узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а та постанові від 02 квітня 2021 року у справі №0540/9350/18-а, згідно з якими визначальною умовою віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни є встановлення передбаченого законом зв`язку між інвалідністю та участю особи у захисті Батьківщини чи іншими визначеними законом обставинами.
У справі №824/32/19-а Верховний Суд також послався на аналогічну правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13, та не вбачав підстав для відступу від неї.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що встановлення причинного зв`язку між пораненням, контузією, травмою, каліцтвом або захворюванням військовослужбовця та проходженням ним військової служби належить до компетенції відповідних військово-лікарських та інших уповноважених медичних органів.
Саме такі органи, з урахуванням характеру ушкодження, місця, часу та обставин його отримання, визначають відповідний причинний зв`язок у формулюваннях, передбачених нормативно-правовими актами, що регулюють проведення військово-лікарської експертизи.
У спірних правовідносинах компетентними органами не встановлено, що травма позивача є такою, що пов`язана із захистом Батьківщини.
Навпаки, як у первинних документах 2024 року, так і за результатами повторного оцінювання стану позивача у 2025 році причинний зв`язок визначено однозначно - «травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби».
При цьому обставини одержання травми також не є спірними: її отримано 09 січня 2024 року під час занять із тактичної підготовки із застосуванням навчально-тренувального страйкбольного обладнання.
За таких обставин суд, здійснюючи перевірку правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, не вправі самостійно змінювати встановлений компетентним органом причинний зв`язок травми або надавати йому інший юридичний зміст.
Інше фактично означало б перебрання судом на себе повноважень органу, до компетенції якого належить встановлення причинного зв`язку поранення, травми чи захворювання із проходженням військової служби та конкретними обставинами їх виникнення.
Сам факт того, що травму отримано у період дії в Україні воєнного стану, не надає суду правових підстав ототожнювати встановлений ВЛК причинний зв`язок «пов`язана з виконанням обов`язків військової служби» з іншим юридично значущим причинним зв`язком - «пов`язана із захистом Батьківщини».
Колегія суддів також враховує, що законодавець диференціює різні види причинного зв`язку поранень, травм, контузій, каліцтв та захворювань військовослужбовців залежно від конкретних обставин їх виникнення. Саме тому використання у відповідних документах різних формулювань не може вважатися суто формальним, оскільки кожне з них спричиняє самостійні юридичні наслідки.
Отже, для вирішення питання про наявність у особи права на статус особи з інвалідністю внаслідок війни недостатньо встановити, що військовослужбовець отримав травму в період воєнного стану. Необхідним є встановлення передбаченого статтею 7 Закону №3551-XII юридичного зв`язку між такою травмою та захистом Батьківщини або іншими прямо визначеними законом обставинами.
Саме такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а, відповідно до якої проходження військової служби саме по собі не є достатньою підставою для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, якщо відсутній передбачений статтею 7 Закону №3551-XII зв`язок інвалідності з обставинами захисту Батьківщини або іншими визначеними законом обставинами.
Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2021 року у справі №0540/9350/18-а, в якій Суд наголосив, що визначальною для застосування статті 7 Закону №3551-XII є не лише належність особи до військовослужбовців, а й характер обставин, за яких було отримано травму, що спричинила інвалідність.
Відтак доводи апелянта про те, що перебування України у стані збройної агресії та дія воєнного стану на момент отримання травми автоматично свідчать про отримання такої травми під час захисту Батьківщини, ґрунтуються на розширеному тлумаченні статті 7 Закону №3551-XII та не узгоджуються з наведеними висновками Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що предметом цього спору не є правомірність висновків ВЛК чи експертної команди щодо встановленого причинного зв`язку травми позивача.
Позивачем такі висновки в установленому законом порядку не оскаржено, а тому при вирішенні цієї справи суд виходить із тих відомостей про причину інвалідності та причинний зв`язок травми, які містяться у чинних на момент виникнення спірних правовідносин документах.
За наведених обставин у Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради були відсутні правові підстави для самостійної зміни зазначеного причинного зв`язку та прирівняння травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, до травми, одержаної під час захисту Батьківщини.
Таким чином, висновок відповідача про відсутність передбачених пунктом 1 частини другої статті 7 Закону №3551-XII підстав для надання ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни III групи є обґрунтованим.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до іншого тлумачення апелянтом положень статті 7 Закону №3551-XII та переоцінки встановлених у справі обставин, однак не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, належним чином досліджено наявні докази та правильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

В.В. Файдюк