Справа № 204/2854/26
Провадження № 2/204/2914/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
21 липня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючої       судді Токар Н.В.,
за участю секретаря     Павлюк Д.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про відшкодування моральної шкоди, в якій просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 700 000 грн. та судові витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що він утримувався у Державній установі "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" у наступні періоди: з 05.11.2020 року до 23.04.2023 року; з 06.11.2023 року по 13.12.2023 року. За вказаний період утримання позивач зіткнувся з бездіяльністю відповідача щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов утримання, відповідно до вимог чинного законодавства, що визначає умови тримання осіб взятих під варту та осіб, які відбувають покарання. Протягом усього періоду утримання позивача адміністрацією установи порушувалися житлово-побутові, санітарні, гігієнічні вимоги щодо умов тримання осіб взятих під варту та осіб, які відбувають покарання, що справило згубний вплив на позивача, який утримувався в таких неналежних умовах. 
За результатами повторного моніторингового візиту до Державної установи “Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)” від 08.02.2022 р. встановлено наступні порушення: 1. Порушення права засуджених на захист від катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання (стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 21, 28 Конституції України, Стандарти КЗК). 2. Порушення права на гідні умови тримання (стаття 25 Загальної декларації прав людини, частина 1 стаття 28 Конституції України). 3. Порушення права на життя (стаття 27 Конституції України). 4. Стан забезпечення заходів із запобігання поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 5. Порушення права безпечного розміщення в`язнів і соціальне дистанціювання (підпункти с, і, в пункту 9 Рекомендацій Підкомітету ООН проти катувань державам-учасницям щодо пандемії коронавірусу від 25.03.2020 та пункт 5 Переліку принципів, що стосуються поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, затверджених Європейським комітетом проти катувань).
За результатами відвідування до Державної установи “Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)” для виконання функцій національного превентивного механізму від 03.05.2023 р. встановлено наступні порушення: 1. Порушення права на захист від катування, жорстокого нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 21, 28 Конституції України, Стандарти КЗК). 2. Порушення права на гідні умови тримання (стаття 25 Загальної декларації прав людини). 3. Порушення права на життя (стаття 27 Конституції України, стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 3 Загальної декларації прав людини).
Важливим є те, що такі неналежні умови утримання торкнулися Позивача, що заподіювали йому значних моральних страждань. Це врешті-решт призвело до виникнення в емоційному стані суттєвих негативних змін (моральних страждань), які з огляду на їх інтенсивність та тривалість перешкоджали активному соціальному функціонуванню як особистості, у реалізації власних амбіцій, почуття честі та гідності, реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе з боку правоохоронних органів. Всі обмеження, з якими стикнувся Позивач в Установі, негативно впливали на його моральний стан, який у зв`язку з перебуванням в Установі був і без того гнітючим. У зв`язку з незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов утримання, Позивач зазнав моральних страждань, які в свою чергу, призвели до погіршення загального фізичного, морального стану Позивача та внутрішньої депресії. Тобто за весь період тримання в Установі порушувалися житлово-побутові, санітарні, гігієнічні вимоги щодо умов тримання ув`язнених, що справило згубний вплив на Позивача, який утримувався в таких неналежних умовах. Оскільки Позивач зазнав моральної шкоди, то є наявними підстави для її відшкодування з боку відповідача. На думку позивача, розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншим від 700 000 грн., виходячи з розрахунку: 8647*31=268057 грн, де 8647 – розмір мінімальної заробітної плати станом на день подачі позову, 31- кількість місяців перебування в Установі.
Щодо судових витрат позивач зазначає, що очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000 грн. та в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України заявляє, що докази розміру витрат, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 27 березня 2026 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 27.03.2026 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.
З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.
Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами.
Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного.
Судом встановлено, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14316882.
З листа Державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» від 28.04.2025 року № 21/5-В-26 вбачається, що ОСОБА_1 був затриманий 03.11.2020 року та поміщений до ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4» - 05.11.2020 року. 24.04.2023 року був доставлений до ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» для відбуття призначеного покарання. 06.11.2023 року вибув до ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». До ДУ «Солонянська виправна колонія (№21») був доставлений 14.12.2023 року для відбуття покарання за вироком Ленінського р/с м.Дніпропетровська від 20.07.2023 року за ст.309 ч.1, 71 КК України до 2 років позбавлення волі (а.с.13).
Результати проведення моніторингового відвідування УВП групою НПМ зафіксовані в звіті проведеному 08.02.2022 року керівником моніторингової групи, регіональним представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Дніпропетровській області Тетяною Кокшаровою за участі провідного спеціалісту Відділу регіонального представництва в східних областях Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Тетяни Стеблій (а.с.31-35), відповідно до якого по ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» виявлено низку недоліків, у тому числі:
1.Порушення права засуджених на захист від катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання (стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 21, 28 Конституції України, Стандарти КЗК).В Установі й надалі спостерігається чітка ієрархія серед утримуваних осіб та їх поділ відповідно до неформальної пенітенціарної субкультури. Серед в`язнів є стигматизовані особи, які проживають окремо від інших.
2.Порушення права на гідні умови тримання (стаття 25 Загальної декларації прав людини, частина 1 стаття 28 Конституції України). Не дотримання норми площі в камері для однієї, взятої під варту особи, яка в окремих камерах менша 4 м2 для засуджених та 2,5 м 2 для ув`язнених осіб. Незважаючи на те, що на складі установи наявна достатня кількість речового майна. При цьому наявні подушки та матраци в камерах мають зношений вигляд та не придатні для використання.
3. Порушення права на життя (стаття 27 Конституції України). Деякі розетки, якими користуються засуджені, перебувають у незадовільному стані, електропроводка в камерах та коридорах корпусних відділень оголена, в`язні виготовляють та використовують саморобні подовжувачі, що становить небезпеку для життя та здоров`я утримуваних осіб й персоналу установи.
4. Стан забезпечення заходів із запобігання поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. В`язні, які вибувають на судові засідання, забезпечуються недостатньою кількістю засобами індивідуального захисту, так як видається одна маска. Працівники Установи, засуджені та ув`язнені не дотримуються маскового режиму. В збірному відділенні всі затримані особи знаходились без масок, що враховуючи спалах коронавірусної хвороби COVID-19 в Установі (станом на дату візиту хворіли 5 утримуваних осіб та 9 співробітників), не припустимим та може сприяти подальшому поширенню хвороби в установі.
За результатами повторного візиту, начальнику Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції рекомендовано: забезпечити контроль за усуненням виявлених недоліків та виконанням рекомендацій, за результатами проведеного повторного моніторингового візиту до ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)»; опрацювати питання щодо виділення фінансування для проведення ремонтних робіт у приміщеннях ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» з метою приведення умов утримання ув`язнених та засуджених відповідно до вимог чинного законодавства та міжнародних стандартів.
За результатами повторного візиту, Державній установі «Дніпропетровська установа виконання покарань (№ 4)» рекомендовано забезпечити:приведення умов утримання ув`язнених та засуджених в установі відповідно до вимог чинного законодавства та міжнародних стандартів; дотримання вимог статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України та статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» в частині дотримання норми площі в камері для однієї засудженої особи та особи узятої під варту; поступовий демонтаж металевих кліток в режимних корпусах; різноманітність харчування ув`язнених та засуджених; приміщення для миття (лазню) обладнати необхідними аксесуарами контроль за дотриманням маскового режиму працівниками УВП, відвідувачами та в`язнями; дотримання вимог Правил пожежної безпеки.
Для виконання функцій національного превентивного механізму відповідно до Факультативного протоколу до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, на підставі статей 13, 191, 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», 26.10.2023 року групою НПМ здійснено відвідування державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» за результатами якого складено звіт (а.с.20-30), відповідно до якого по ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» виявлено низку недоліків, у тому числі:
1.Захист від катування та інші форми жорстокого поводження (стаття 5 Загальної декларації прав людини, стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 28 Конституції України).Групою НПМ встановлено існуючу в установі практику дискримінації, сегрегації та стигматизації ув`язнених та засуджених, що виражається у належності останніх до особливо вразливої категорії. Зазначеній категорії ув`язнених та засуджених не створено умови для реалізації їх рівних прав у порівнянні з іншими утримуваними. Під час здійснення відвідування групою НПМ встановлено у підвальному приміщені двох ув`язнених, які відносяться до зазначеної вище категорії. У приміщені, де вони перебували, виявлено матраци, продукти харчування, цигарки та інші особисті речі.Частиною 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі – Закон) передбачено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 м2. В той же час, на момент відвідування УВП у камерному приміщенні № 1009, де утримувалося 6 осіб, взятих під варту, загальна площа складала 14,3 м 2, тобто 2,3 м 2 на одного ув`язненого.
2.Порушення права на гідні умови тримання (стаття 25 Загальної декларації прав людини, стаття 48 Конституції України).Так, у всіх камерах збірного відділення відсутня припливновитяжна вентиляція, питна вода, санвузли не працюють, а у камері № 3 відсутнє 7 штучне освітлення (фото 21, 22, 23). Також камери збірного відділення переповнені (на момент відвідування у камері № 1 перебувало 32 особи). Окрім цього, у порушеня вимог пункту 6.7 Норм забезпечення у збірному відділенні відсутній кабінет лікаря, що не дозволяє проводити медичний огляд ув`язнених та засуджених.У більшості камерних приміщень корпусу № 1 брудно, стіни вкриті пліснявою, наявний неприємний запах, значна захаращеність сумками та особистими речами, підлога та санвузли брудні.
3.Порушення права на підтримання контактів із зовнішнім світом (пункт 39 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями, стаття 110 Кримінально-виконавчого кодексу України).Під час відвідування групою НПМ встановлено, що для організації надання засудженим послуг доступу до мережі Інтернет в установі обладнано інтернет-клас. Однак, незважаючи на наявність інтернет-класу в установі, засуджені не мають змоги скористатись ним, оскільки зазначена послуга фактично надається лише тим засудженим, які утримуються в корпусі для господарського обслуговування.Також, у ході конфіденційних спілкувань із засудженими встановлено, що засуджені особи необізнані щодо наявності в установі можливості здійснювати телефонні дзвінки та використання засобів відеозв`язку через Інтернет.
4.Порушення права на життя (стаття 3 Загальної декларації прав людини, стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 27 Конституції України).У ході відвідування установи групою НПМ встановлено, що укриття знаходиться у підвальному приміщені. Однак,в укриті відсутні елементарні умови для перебування людей, а саме: належна вентиляція, засоби для пожежогасіння, санвузол, лавки чи стільці для сидіння та бачки з питною водою. Розетки, якими користуються ув`язнені та засуджені, перебувають у незадовільному технічному стані, а електродроти належним чином не ізольовані.
5.Порушення права на працю та захист від експлуатації (стаття 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 43 Конституції України).До роботи на об`єктах харчування залучаються працівники, які відбувають покарання в УВП, із простроченим терміном медичного обстеження у особистій медичній книжці, що може призвести до розповсюдження інфекційних та інших захворювань на території установи.
За результатами відвідування державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» УВП групою НПМ рекомендовано:
1.Міністерству юстиції України: переглянути практику використання поіменних карт з наданням інформації короткого опису кримінальних правопорушень у засуджених до довічного позбавлення волі;
2. Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4»: Вжити заходи щодо припинення практики допущення сегрегації, стигматизації та дискримінації ув`язнених та засуджених; Опрацювати питання щодо дотримання встановленої норми площі з розрахунку на одного ув`язненого та засудженого згідно вимог національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини; Виключити випадки порушення вимог статті 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо роздільного тримання різних категорій засуджених та ув`язнених; Встановити контроль за недопущенням випадків, коли ув`язнені та засуджені перед відправленням за межі УВП не отримують набір продуктів харчування. Забезпечити належне ведення службової документації з цього питання; Розглянути питання щодо проведення ремонтних робіт у приміщеннях для тимчасового перебування осіб, узятих під варту, збірного відділення; Забезпечити дотримання правил санітарії та гігієни в камерних приміщеннях для ув`язнених та засуджених; Переглянути організацію лазне-прального обслуговування ув`язнених і засуджених та привести її у відповідність до вимог Положення про ЛПО; Вжити заходів щодо забезпечення належним штучним освітленням камерні приміщення та прогулянкові дворики установи; Переглянути практику організації прогулянок засуджених та ув`язнених та привести її у відповідність до вимог ПВР СІЗО; Провести роз`яснювальну роботу із засудженими щодо можливості отримання послуги доступу до глобальної мережі Інтернет, надсилання електронних звернень, здійснення телефонних дзвінків; Обладнати укриття для захисту в особливий період відповідно до національного законодавства; Забезпечити проведення медичного обстеження та ведення медичної документації засудженим, які працюють на об`єктах харчування; Забезпечити засуджених до довічного позбавлення волі різними видами діяльності поза межами їх камер; Створити окрему бібліотеку для ув`язнених та засуджених, які хворі на туберкульоз; Забезпечити дотримання вимог Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014 № 1417.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Згідно зі статтею 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частинами першою, другою, четвертою статті 7 КВК України).
Відповідно до частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Частиною третьою статті 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 3 Конвенції нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.
Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі.
Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ECHR 2005 II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».
У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.
При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань, позивач вказує, що адміністрацією порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов його тримання, приміщення камери є надто вузьким, він позбавлений особистого простору, у камері відсутні вікна та недостатнє штучне освітлення, вентиляція дуже слабка, порушувалися санітарні норми у вбиральні. Позивач стверджує, що вказані обмеження негативно впливають на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжується глибокими моральними стражданнями та переживаннями внаслідок нелюдського поводження.
З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу.
Європейський суд з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява № 14057/17) 30 січня 2020 року прийняв пілотне рішення, у пункті 117 якого зазначив, що якщо орган або суд визнає, що мало місце порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з умовами, в яких ув`язнений перебував або перебуває, він повинен забезпечити відповідне відшкодування. У контексті запобіжних засобів правового захисту відшкодування, в залежності від характеру проблеми, може складатися з заходів, які впливають лише на відповідного ув`язненого, або - наприклад, якщо справа стосується переповненості - з ширших заходів, здатних усунути ситуації масивних та спільних порушень прав ув`язнених у результаті неналежних умов у конкретній пенітенціарній установі. У контексті засобів компенсації грошова компенсація повинна бути доступною для будь-якого сучасного або колишнього ув`язненого, який знаходився у нелюдських чи таких, що принижували гідність, умовах, і подав заяву у цьому відношенні. Висновок про те, що умови порушували вимоги статті 3, приводить до сильної презумпції того, що вони завдали ув`язненому моральної шкоди. Національна практика та правила, які регулюють дію засобу правового захисту, повинні відображати це припущення, а не ставити присудження компенсації у залежність від можливості ув`язненого довести існування моральної шкоди у вигляді емоційного стресу. Жорстоке поводження має досягти мінімального рівня суворості, щоб підпадати під дію ст.3 Конвенції. При цьому, суд виходить з того, що якщо порушення статті 3 Конвенції вже відбулося, держава повинна визнати його та забезпечити компенсацію (пункт 157 пілотного рішення). Згідно з пунктом 159 пілотного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що сума відшкодування моральної шкоди не повинна бути нерозумною в порівнянні зі сумами справедливої сатисфакції, які надає Суд в аналогічних справах. Відповідний національний орган повинен буде надати виключно переконливі підстави для виправдання рішення щодо присудження меншої суми компенсації або відмови у присудженні компенсації такої шкоди (див. Ananyev and Others, цит. вище, § 230). Що стосується елементів, важливих для оцінки рівня шкоди, час, проведений затриманим в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції, є найважливішим чинником (там же, § 172). Нарешті, компенсаційний засіб повинен діяти ретроспективно, у сенсі надання компенсації за порушення статті 3, які відбулися до його введення, як у справах, у яких оскаржувана ситуація вже закінчилася звільненням затриманої особи або іншим результатом, так і у справах, у яких затримана особа продовжує знаходитися у відповідних умовах (там же, § 289). Отже, найважливішим чинником для оцінки рівня шкоди, яку було завдано позивачу є час, проведений в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції.
У зв`язку з наведеним, суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача Державної установи «ДУВП №4», можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди, розмір якої визначається судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.
Зважаючи на наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, суд під час ухвалення судового рішення у цій справі врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 204/5899/18 (провадження № 61-19363св19), від 14 червня 2023 року у справі № 570/3943/21 (провадження № 61-3603св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 570/936/20 (провадження № 61-13854св23).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Водночас судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Отже, позовні вимоги, з урахуванням розумності і справедливості, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «ДУВП №4», що принижують гідність та є поводженням усупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Із урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з викладених вище підстав.
Щодо понесених судових витрат судом враховано, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано, розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, Європейською конвенцією про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, практикою Європейського суду з прав людини, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 15, 16, 23, 170, 1173, 1174, 1176, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, - 

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» про відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ),
Відповідач: Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань №4» (ЄДРПОУ – 14316882, місцезнаходження: вул.Надії Алексєєнко, буд.80, м.Дніпро, 49006).

Суддя Н.В. Токар