ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1390/25  Номер провадження 22-ц/814/2570/26 | Головуючий у 1-й інстанції Река А. С.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Дряниця Ю.В.,
судді Триголов В.М., Чумак О.В.,
секретар Чемерис А.К.,
розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Доник Галиною Василівною, та ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Цвик Мариною Вікторівною,
на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2026 року, постановлене суддею Река А.С., 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав, 

в с т а н о в и в:
11.06.2025 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 16.04.2016 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05.05.2020 (справа №536/1299/19).
До реєстрації шлюбу, згідно із розпорядженням голови Кременчуцької РДА від 15.12.2015 №321 відповідач ОСОБА_2 був призначений опікуном над позбавленою батьківського піклування малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є його племінницею. 
У подальшому, рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 10.11.2017 позивачку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 оголошено усиновлювачами дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а їх записано батьками усиновленої дитини.
Зазначає, що після розірвання шлюбу сторін дитина залишилася проживати разом із позивачкою та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач участі у вихованні дочки не приймає, її життям не цікавиться, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Із підстав викладеного, вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати її якнайкращим інтересам.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05.03.2026 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовлено. 
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, доцільність застосування якого у цій справі недоведена належними та беззаперечними доказами. 
Сторони оскаржили рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Позивачка, в інтересах якої діє представник - адвокат Доник Г.В., у доводах апеляційної скарги зазначила, що відповідач тривалий час не бере участі у вихованні дитини, не здійснює її матеріальне утримання, не спілкується із дочкою, не цікавиться її життям та розвитком, між ними відсутній емоційний зв`язок і дитина не сприймає відповідача, як батька. 
Наведені обставини підтверджені поясненнями сторін, зокрема, відповідача, який визнав позов, висновком органу опіки і піклування, показаннями свідків та думкою самої дитини, що у розумінні статті 164 СК України свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для задоволення позову. 
Відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Цвик М.В., у доводах апеляційної скарги визнав позовні вимоги, проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заперечував.
Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд неправильно застосував положення статті 164 СК України, залишивши поза увагою, що дитини фактично виховується в сім`ї матері та іншої особи, яка виконує батьківські обов`язки та має з дитиною сталий емоційний зв`язок. Натомість, він, відповідач, вже тривалий час не бере участі у вихованні та догляді дитини, тоді як формальне збереження статусу батька жодним чином не відповідає інтересам дитини. Зокрема, в контексті того, що позбавлення його, відповідача, батьківських прав, створить правові передумови для подальшого можливого усиновлення дитини особою, яка фактично бере участь у вихованні дитини.
Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 28.04.2026 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 29.04.2026.
Відзив на апеляційні скарги не находив.
12.08.2026 та 13.08.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшли заяви сторін та їх представників про розгляд справи за їх відсутності. 
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , про що 21.05.2013 складено відповідний актовий запис №292, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ./а.с.11/
Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 10.11.2017 (справа №524/8157/17) оголошено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усиновлювачами дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та записано їх батьками усиновленої дитини.
Змінено по батькові дитини на « ОСОБА_5 ».
Внесено зміни в актовий запис про народження дитини №292 від 21.05.2013, складений Крюківським ВД РАЦС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області - у відповідності з рішенням суду./а.с.12/
Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05.05.2020 (справа №536/1299/19) шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 16.04.2016 Крюківським ВДРАЦС РС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області, за актовим записом №80 - розірвано./а.с.13-14/
12.02.2024 приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Проботюк Ю.М. засвідчено справжність підпису ОСОБА_2 на заяві, за змістом якої останній не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.16/
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.17,18/
КУ «Центр надання соціальних послуг «Турбота» Кременчуцької міської ради надано позитивну характеристику відносно ОСОБА_1 , а Кременчуцьким ліцеєм №25 - відносно учня ОСОБА_3 , де серед іншого зазначено, що ОСОБА_2 , батько учениці, участі у вихованні неповнолітньої не бере, батьківські збори не відвідує, з класним керівником не контактує, на шкільних заходах не був./а.с.21-23/
27.05.2025 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» м.Кременчука листом №667/19б повідомлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під медичним спостереженням КНМП «ЦПМСД №3» м.Кременчука, укладена декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарем педіатром ОСОБА_6 , законним представником в декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу вказана мати ОСОБА_1 . На прийом до лікаря-педіатра звертається у супроводі матері. Відомості щодо звернення дитини на прийом до лікаря-педіатра у супроводі батька, в закладі охорони здоров`я відсутні./а.с.24/
22.07.2025 відповідачем подано до суду заяву про визнання позову./а.с.53/
Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 11.09.2025 №2328 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому органом опіки та піклування враховано, що ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, про що 12.02.2024 подано відповідну заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Проботюк Ю.М.; а також, що ОСОБА_2 із 23.01.2023 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 . Також була з`ясована думка малолітньої ОСОБА_3 , яка пояснила, що мама з татом не проживають разом вже багато років і її зустрічі з ОСОБА_5 (саме так ОСОБА_7 називає батька) дуже рідкі - озвучити дату останньої зустрічі дитина не змогла. Повідомила, що не має почуттів до ОСОБА_5 , як до батька, адже він не має відповідних почуттів до неї, як до доньки. Зі слів дівчинки, вона жодного разу не відчувала з боку батька любові та піклування про неї, бажання брати участь у її житті, цікавості до її справ, досягнень. Між нею та ОСОБА_5 ніколи не було відвертих, довірливих розмов, спільних інтересів. Крім того, дівчинка, не пам`ятає, щоб батько купував їй речі або солодощі, подарунки, пропонував гроші на морозиво, запрошував в кафе чи на прогулянку, вітав зі святами чи з днем народження, як це робить папа ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ). Під час бесіди малолітня ОСОБА_3 зазначила, що підтримує рішення матері позбавити гр. ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї./а.с.66-73/
У судовому засіданні в суді першої інстанції в присутності психолога ОСОБА_10 та представника органу опіки і піклування, заслухано думку ОСОБА_3 ; а також покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 :
- малолітня ОСОБА_3 повідомила, що востаннє спілкувалася із відповідачем два роки назад і майже його не пам`ятає. Також пояснила, що наразі вона проживає із матір`ю та її новим чоловіком, із яким у неї склалися добрі відносини, вона називає його татом або на ім`я;
- психолог суду пояснила, що висловлена дитиною думка є її власною, вдома склалося психологічно комфортне становище, а дитина розвинута на свій вік;
- свідок ОСОБА_11 суду показала, що є знайомою дитинства позивачки. Із відповідачем особисто не знайома. Про обставини справи їй відомо зі слів самої позивачки, зокрема, що відповідач не допомагає їй матеріальне, не хоче спілкувати з дитиною, а також, що він звільнився з роботи та поїхав на заробітки. Приблизно у 2019-2020 роках у позивачки з`явився інший чоловік, з яким свідок особисто знайома. Зазначила, що він добре ставиться до дитини, ОСОБА_13 вважає його батьком;
- свідок ОСОБА_12 суду показала, що є сусідкою позивачки. Відповідача не знає та ніколи його не бачила. Зазначила, що на даний час у позивачки інший чоловік ОСОБА_14 . Також свідок зазначила, що дочка позивачки добра та чуйна, про відповідача дівчинка не згадує, лише згадує про ОСОБА_14 .
При постановленні рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позбавлення відповідача батьківських прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. При цьому районним судом враховано наступне.
Так, висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав ґрунтується лише на доводах однієї сторони - позивачки, матері дитини та наданих нею документах. Відповідач з приводу доводів позивачки заслуханий не був, орган опіки та піклування обмежився лише його письмовою заявою та поясненнями, в яких вказано, що останній не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Тобто, такий висновок не містить обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та за правилами статті 19 цього Кодексу - не є обов`язковим для суду, а має рекомендаційний характер, та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Стосовно думки малолітньої, яка була заслухана в суді першої інстанції, районний суд врахував, що остання тривалий час проживає разом із матір`ю, відносини з якою для неї є пріоритетними, відтак, з`ясована думка дитини не може вважатися визначальною, переважною підставою при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав.
Також судом першої інстанції враховано, що неактивність або певна бездіяльність відповідача, як батька, а також особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері особи, яку вона вважає «кращим батьком» для дитини не може суперечити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку батька. Зокрема, в контексті того, що під час розгляду справи було встановлено, що після укладення позивачкою другого шлюбу батько дитини був фактично усунутий з життя дівчинки; позивач вказала, що її теперішній чоловік повністю перебрав на себе обов`язки щодо забезпечення родини, виховання дітей, вона у відносини між донькою ОСОБА_13 та її батьком не втручалася, не намагалася їх налагодити, оскільки вважала, що її теперішній чоловік замінив донці батька, тобто матір також належно не усвідомлювала необхідності участі батька у житті доньки, що відповідало б найкращим інтересам дитини. Окрім того, судом враховано, що із 23.01.2023 відповідач виконує свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, проходить військову службу, а тому не може в повній мірі брати участь в житті дитини, відвідувати батьківські збори, шкільні заходи, лікувальні заклади тощо. Натомість, визнання відповідачем позову суперечить інтересам дитини. 
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав. 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №686/16892/20, від 03.08.2022 у справі №306/7/20, від 07.12.2022 у справі №562/2695/20, від 11.01.2023 у справі №461/7447/17, від 06.09.2023 у справі № 545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суду недоцільно втручатися у сімейну ситуації, якщо одним з батьків не доведено, що таке втручання призведе до покращення благополуччя дитини.
У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10.09.2019 у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява №37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивного рішення у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18.02.2021 у справі №645/920/19, від 07.02.2022 у справі №759/3554/20, від 12.02.2024 у справі №202/1931/22).
При цьому доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Наведений обов`язок ним не виконано, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до малолітньої дочки. Відтак, розрив між батьком та дитиною сімейних відносин не відповідає інтересам дитини та не може бути виправданий посиланням позивачки на створення нової сім`ї.
Доводи апеляційних скарг обґрунтовані посиланням на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів відхиляє.
Відомостей про те, що органи у справах дітей вживали заходів, спрямованих на забезпечення присутності батька у житті й вихованні дитини, матеріали справи не містять.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Зокрема, в контексті того, що у зазначеному висновку відсутні належні обґрунтування доцільності розірвання зв`язку між батьком та дочкою, оцінки сімейної ситуації, у якій проживає дитини, наявності в оточенні малолітньої людей (окрім матері), які займаються її вихованням та розвитком, обставин неможливості (недоцільності) відновлення відносин батька з дочкою, а також того, які заходи вживалися органом опіки та піклування щодо покращення їх взаємодії, а також відомостей про те, що позбавлення батька батьківських прав буде мати позитивні наслідки для благополуччя дитини.
Висновок органу опіки і піклування не містить психологічних характеристик батька та дитини, відомостей про стосунки між ними, негативний вплив з боку батька на малолітню дочку. 
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07.02.2022 у справі №759/3554/20, від 10.11.2023 у справі №401/1944/22, від 15.11.2023 у справі №932/2483/21).
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Посилання на те, що дочка сторін тривалий час не бачиться з відповідачем, зумовлені об`єктивними причинами (проходження відповідачем військової служби), а тому апеляційним судом до уваги не приймаються, як і доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції показань свідків, які є малоінформативними, а самі свідки перебувають у дружніх відносинах з позивачкою, що ставить під сумнів їх об`єктивність та неупередженість. 
Стосовно доводів апеляційних скарг сторін обґрунтованих визнанням відповідачем позову, колегія суддів вважає за доцільне застосувати сталу позицію Верховного Суду, за змістом якої заяви відповідача про відмову від батьківських прав щодо дитини та визнавання позову про позбавлення батьківських прав не можуть слугувати достатньою підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).
Із огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що за обставин справи, яка переглядається в апеляційному порядку, заява відповідача про визнання позову не може слугувати достатньою підставою для розірвання споріднення між батьком і дитиною. Судом не встановлено обставин, за яких можна дійти висновку, що позбавлення батька батьківських прав є необхідним саме для забезпечення найкращих інтересів дитини, її зростання у благополучному середовищі.
Самої лише бездіяльності з боку батька, який із 23.01.2023 проходить військову службу в складі ЗСУ, може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.12.2024 у справі №133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Інші доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів, які характеризують виключно особи позивачки та належність виконання нею її батьківських прав, що в межах заявленого спору під сумнів не ставиться. Відтак, у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, зводяться в загальному до переоцінки доказів та довільного трактування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Доник Галиною Василівною, та ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником - адвокатом Цвик Мариною Вікторівною, - залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2026 рок - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя         Ю.В. Дряниця 

Судді           В.М. Триголов

О.В. Чумак