ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | | Справа №300/2496/26 пров. №А/857/31896/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Мандзія О.П., Онишкевича Т.В., 
при секретарі судового засідання – Гладкій С.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року (суддя Скільський І.І., м. Івано-Франківськ, повний текст складено 02 червня 2026 року), -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Управління), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2026 ВП №79065235, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Управління Герелевич О.М. (далі – Постанова, Відділ відповідно).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року позов задоволено повністю.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В доводах апеляційної скарги вказує, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом. Інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено. Зазначає, що державним виконавцем вчинено всі дії, які передбачені законодавцем, що регулюють виконавче провадження та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідач-апелянт в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а тому апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасника справи, що не з`явився.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Крім того, за наслідками прийняття оскаржуваної Постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження Рішення суду на момент її винесення залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року у справі №300/2398/22, яке набрало законної сили 09.05.2023 (далі – Рішення суду), задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (далі – ГУ ДФС), Комісії з припинення ГУ ДФС про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Зобов`язано ГУ ДФС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 07.04.2022 до дня видачі наказу про його поновлення на роботі.
Цим Судом 24.07.2025 видано виконавчі листи № 300/2398/22.
10.09.2025 старшим державним виконавцем Відділу Герелевич О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №79065235 з примусового виконання виконавчого листа №300/2398/22, виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом 24.07.2025 про зобов`язання ГУ ДФС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання Рішення суду про поновлення на роботі з 07.04.2022 до дня видачі наказу про його поновлення на роботі.
Згідно зі змістом пункту 2 зазначеної Постанови, старшим державним виконавцем доведено до відома боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.
16.10.2025 старшим державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника - ГУ ДФС у розмірі 5100,00 грн. за невиконання судового рішення та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
16.10.2025 старшим державним виконавцем Відділу Герелевич О.М. направлено на адресу ГУ ДФС вимогу виконавця від 16.10.2025 про виконання Рішення суду.
10.03.2026 старшим державним виконавцем Відділу Герелевич О.М. направлено на адресу ГУ ДФС вимогу виконавця від 10.03.2026 про повідомлення розміру заборгованості, нарахованої ОСОБА_1 згідно виконавчого листа №300/2398/22 від 24.07.2025, виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом.
14.04.2026 старшим державним виконавцем Відділу Герелевич О.М. винесено постанову про накладення штрафу на боржника - ГУ ДФС у розмірі 10200 грн, за невиконання судового рішення та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
14.04.2026 старшим державним виконавцем Відділу Герелевич О.М. до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області направлено заяву (повідомлення) про вчинення боржником кримінального правопорушення.
14.04.2026 старшим державним виконавцем Відділу Герелевич О.М. винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону № 1404-VIII.
Не погоджуючись з вказаною Постановою, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно із статтею 370 КАС судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За визначенням статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частин першої, четвертої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Частиною першою статті 63 цього Закону встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону № 1404-VIII).
Частиною третьою статті 63 цього Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з частинами першої, другої статті 6 КАС суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (далі – Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мир володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують або перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатися ініціюванням виконавчих процедур.
Крім того, ЄСПЛ неодноразово вказував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються сторонами на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань.
Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх ex-officio. Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
В постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19 Верховний Суд зазначив, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:
- накладення на боржника штрафу та перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);
- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);
- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення правопорушення, після чого закінчує виконавче провадження.
Водночас Верховний Суд у згаданій вище постанові звернув увагу на те, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
У постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) та у постанові від 13 грудня 2022 року у справі № 340/5200/21 (пункти 57-60) Верховний Суд підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом № 1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом № 1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.
Крім того, Верховний Суд звертав увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження. Закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII можливе у разі настання випадку, визначеного частиною третьою статті 63 Закону № 1404-VIII, яка, у свою чергу, регламентує порядок виконання рішень немайнового характеру. У справі, що розглядається, судове рішення, яке примусово виконується, містить зобов`язання здійснити особі перерахунок призначеного довічного грошового утримання, що виключає його приналежність до рішень немайнового характеру.
Як встановлено з матеріалів справи, Рішенням суду зобов`язано ГУ ДФС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 07.04.2022 до дня видачі наказу про його поновлення на роботі.
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що державний виконавець вжив усіх заходів, визначених Законом № 1404-VIII, за результатами яких прийняв обґрунтовану й законну Постанову, якою закінчено виконавче провадження.
Водночас на момент прийняття державним виконавцем постанови від 14.04.2026 про закінчення виконавчого провадження Рішення суду фактично виконане не було, оскільки визначений судом середній заробіток боржником не нараховано та не виплачено.
Направивши 10.03.2026 боржнику вимогу про повідомлення розміру заборгованості, нарахованої ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа № 300/2398/22, державний виконавець фактично констатував необхідність встановлення стану виконання рішення в частині нарахування належних стягувачу сум. Разом з тим матеріали справи не містять документів, які підтверджують реальне бухгалтерське нарахування середнього заробітку саме за виконавчим листом №300/2398/22, як і доказів виплати відповідних коштів стягувачу.
У постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 822/1080/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що відсутність фінансування не може бути перешкодою для перерахунку заробітної плати, адже без такого перерахунку виконати судове рішення в частині виплати заробітної плати позивач не зможе навіть якщо для цього виділять необхідні кошти
При цьому з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що після його відкриття державним виконавцем вживалися заходи для виконання боржником Рішення суду та притягнення його до відповідальності за невиконання такого. Зокрема, на боржника двічі накладено штрафи, направлялися вимоги про виконання рішення та повідомлення про розмір нарахованої заборгованості, а 14.04.2026 направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.
Разом з тим, сукупність наведених дій, за відсутності фактичного виконання судового рішення, не свідчить про вжиття державним виконавцем усіх можливих та передбачених законом заходів, спрямованих саме на забезпечення його реального виконання.
Як слушно зауважено позивачем, наведені виконавчі дії вчинені державним виконавцем в один і той самий день - 14.04.2026. Так, постановою від 14.04.2026 на боржника повторно накладено штраф у розмірі 10200 грн за невиконання Рішення суду та одночасно зобов`язано його виконати протягом десяти робочих днів. Цього ж дня державним виконавцем направлено до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Отже, встановивши боржнику десятиденний строк для виконання Рішення суду, державний виконавець не дочекався спливу такого строку та, відповідно, не здійснив повторної перевірки стану виконання судового рішення після його закінчення, натомість у той же день закінчив виконавче провадження.
При цьому, встановлення боржнику додаткового строку для виконання рішення передбачає необхідність надання йому можливості виконати таке рішення протягом визначеного строку та подальшої перевірки державним виконавцем результатів його спливу. В іншому випадку встановлення такого строку втрачає будь-яке практичне значення.
Крім того, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом № 1404-VIII заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
З урахуванням викладеного, закінчення виконавчого провадження за наявності невиконаного Рішення суду та без встановлення обставин, які б об`єктивно свідчили про неможливість його подальшого примусового виконання, не відповідає завданню виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та не забезпечує поновлення права особи, на захист якого ухвалено судове рішення.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відтак, за наслідками прийняття оскаржуваної Постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження стягувач позбавлений права повторного подання виконавчого документу для примусового виконання, в результаті чого виконання такого рішення буде можливим лише в добровільному порядку та рішення може залишитися невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Таким чином, ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана Постанова, якою закінчено виконавче провадження, винесена передчасно й за відсутності доказів вжиття усіх можливих та достатніх заходів для виконання судового рішення, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи, надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів наведених як позивачем, так і відповідачем, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач | | В. Я. Качмар
судді | | О. П. Мандзій
| | Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 11.09.2026.