Справа № 161/23570/25 | Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/942/26 | Доповідач: Бовчалюк  З. А.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді  Бовчалюк З.А., 
суддів - Здрилюк О.І., Киці С.І.,
з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Мельник В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2026 року, 

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом. Вказує, що вона є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк), де має відкритий рахунок № НОМЕР_1 . Окрім вказаного рахунку, вона не має інших укладених договорів з Банком. Проте, їй стало відомо, що ОСОБА_3 від її імені уклав з Банком кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024 та кредитну угоду № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024. Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_3 , вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025, який набрав законної сили 15.07.2025 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст.182, ч.2 ст.182, ч.4 ст.185, ч.1 ст.361 та ч.2 ст.361 КК України та засуджено до п`ять років позбавлення волі.
ОСОБА_3 засуджено за те, що він в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківських картках потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 та НОМЕР_9, використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2 imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «Приват24», з прив`язкою до банківських карток НОМЕР_10 та НОМЕР_9 (база даних - програмно-апаратний комплекс банку, що забезпечує здійснення клієнтом операцій по рахунках/картках/вкладах і містить інформацію про клієнта, достатню для його ідентифікації та аутентифікації відповідно до договору), яка згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є програмно-технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, після чого здійснив на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «А-Банк», банківську картку ОСОБА_4 , № НОМЕР_4 АТ «А-Банк» та інтернет ресурс «portmone», на загальну суму 42 616,20 грн., чим здійснив несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем віддаленого доступу "приват24".
Крім того, він же, в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківській картці потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_5 , використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», з прив`язкою до банківської картки № НОМЕР_5 (база даних - програмно-апаратний комплекс банку, що забезпечує здійснення клієнтом операцій по рахунках/картках/вкладах і містить інформацію про клієнта, достатню для його ідентифікації та аутентифікації відповідно до договору), яка згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є програмно-технічним комплексом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, після чого здійснив обготівкування в банкоматі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 40 558,00 грн., чим здійснив несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем віддаленого доступу "приват24".
Крім того, він же, в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, в порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно якої «ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI, згідно якої «поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, згідно якої «інформація про фізичну особу є конфіденційною, конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом»; а також усвідомлюючи, що згідно ст. 11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 «до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження», а отже, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці, діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_2 , чим порушив недоторканість приватного життя.
Крім того, він же, в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, в порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно якої «ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI, згідно якої «поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, згідно якої «інформація про фізичну особу є конфіденційною, конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом»; а також усвідомлюючи, що згідно ст. 11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 «до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження», а отже, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_5 з кредитним лімітом на суму 75 000,00 грн., чим порушив недоторканість приватного життя.
Вважає, що ОСОБА_3 незаконно, від свого імені скористався обліковим записом в системі «Приват24» позивача та уклав від її імені кредитні договори, здійснив неакцептовані грошові операції та заволодів грошовими коштами за цими угодами. Зокрема, за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 банківська карта № НОМЕР_6 та кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 банківська картка НОМЕР_5 в розмірі 75 000,00 грн.
Зазначає, що Банк продовжує стягувати з неї грошові кошти за цими угодами та нараховувати відсотки, так по кредитному договору № 24082200019108 від 22.08.2024 за період з 25.09.2024 по жовтень 2025 Банк неправомірно стягнув з неї 42 151,72 грн., а за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 за період з 21.08.2024 по 01.10.2025 - 45 840,00 грн. Загальний розмір неправомірно стягнутих коштів становить 87 991,72 грн.
Посилаючись на викладене, позивач просить суд:
- визнати недійним кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024 укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та відновити платіжний баланс, який існував на момент укладення цього договору, припинити здійснювати будь-які нарахування та списати у повному обсязі заборгованість всіх видів, нараховану після 22.08.2024.;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 в розмірі 42 151,72 грн. на рахунок ОСОБА_5 або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- визнати недійною кредитну угоду № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та відновити платіжний баланс, який існував на момент укладення цього договору, припинити здійснювати будь-які нарахування та списати у повному обсязі заборгованість всіх видів, нараховану після 21.08.2024.;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій по кредитній угоді № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 в розмірі 45 840,00 грн. на рахунок ОСОБА_5 або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» сплатити на користь ОСОБА_2 пеню за здійсненими неакцептованими операціями в розмірі 31 648,08 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок ОСОБА_2 або сплати зазначених коштів в будь-який спосіб, не заборонений чинним законодавством України;
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» сплатити на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 12 823,82 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок ОСОБА_2 або сплати зазначених коштів в будь-який спосіб, не заборонений чинним законодавством України.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення яким її позов задовольнити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є клієнтом банку, де має відкритий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.11).
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025, який набрав законної сили 15.07.2025, встановлено, що ОСОБА_3 ( який є сином позивача) в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківських картках потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 та НОМЕР_9, використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2 imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «Приват24», з прив`язкою до банківських карток НОМЕР_10 та НОМЕР_9, після чого здійснив грошовий переказ на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «А-Банк», банківську картку ОСОБА_4 , № НОМЕР_4 АТ «А-Банк» та інтернет ресурс «portmone», на загальну суму 42 616,20 грн., а також він в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, перебуваючи у місті Луцьку, Волинської області, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_2 , які зберігались на банківській картці потерпілої АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_5 , використовуючи попередньо викрадений у потерпілої мобільний телефон марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8 з підключенням до мережі Інтернет, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», з прив`язкою до банківської картки № НОМЕР_5 здійснив обготівкування в банкоматі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 40 558,00 грн.
Також він, в період часу з 23 години 54 хвилин 20.08.2024 по 18 годину 52 хвилин 21.08.2024, діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_2 , чим порушив недоторканість приватного життя.
Крім того, він же, в період часу з 04 години 13 хвилин по 09 годину 09 хвилин 22.08.2024, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння грошовими коштами, використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8, попередньо знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис потерпілої в автоматизованій системі віддаленого доступу «приват24», після чого подав заявку від її імені та відкрив нову банківську картку № НОМЕР_5 з кредитним лімітом на суму 75 000,00 грн., чим порушив недоторканість приватного життя (а.с. 56-59).
Відтак, ОСОБА_3 незаконно, від свого імені скористався обліковим записом в системі «Приват24» позивача та уклав від її імені кредитні договори, здійснив неакцептовані грошові операції та заволодів грошовими коштами за цими угодами. Зокрема, за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 та кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024.
Також, вказаним вище вироком стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 82 000,00 грн. матеріальної шкоди та 5 000,00 грн. моральної шкоди (а.с. 56-59).
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Судувід 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникають.
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025, який набрав законної сили 15.07.2025 встановлено, що ОСОБА_3 використовуючи попередньо викрадений телефон, марки «Samsung J2», imei1: НОМЕР_7, imei2: НОМЕР_8, знаючи логін та пароль входу увійшов в обліковий запис ОСОБА_2 в автоматизованій системі віддаленого доступу «Приват24» та уклав від її імені кредитні договори, здійснив неакцептовані грошові операції та заволодів грошовими коштами за цими угодами. Зокрема, за угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 та кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024.
Частиною 6 статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відтак, вироком суду встановлено, що саме ОСОБА_3 уклав угоду № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 та кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 кредитний договір від 22.08.2024 та угоду від 21.08.2024 не підписувала, істотні умови вона не погоджувала, а відтак суд дійшов висновку про відсутність в останньої волевиявлення на їх укладення.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що кредитний договір від 22.08.2024 та угоду від 21.08.2024 є неукладеним.
Оскільки кредитний договір № 24082200019108 від 22.08.2024 та угода № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 ОСОБА_2 не підписувалися та не укладалися, тобто є неукладеним, у зв`язку з чим вимога про визнання їх недійсними, як і похідна вимога про зобов`язання відповідача відновити платіжний баланс, який існував на момент укладення таких договорів є неефективним способом захисту порушеного права.
Не існує правових підстав визнання неукладений правочин недійсним.
Крім цього, позовні вимоги в частині списання в повному обсязі заборгованості всіх видів, яка нарахована за кредитним договором від 22.08.2024 № 24082200019108 після 22.08.2024 та за угода від 21.08.2024 № SAMDNWFC000107667546 є по суті запереченням (відзивом) на позов банку про стягнення. Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» не звертався із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, тому пред`явлення такої вимоги не забезпечує захисту порушеного права позивача, і це є самостійною підставою для відмови в позові. Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою у справі № 320/8618/15-ц (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019).
Щодо зобов`язання відповідача припинити здійснювати нарахування, то у постанові від 10.10.2019 в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства».
Таким чином, з урахуванням наведеного, позовна вимога про зобов`язання банку припинити здійснювати нарахування за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 та угодою № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права.
Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Щодо позовних вимог про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_2 за рахунок власних коштів суму неакцептованих платіжних операцій за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 в розмірі 42 151,72 грн. та по кредитній угоді № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024 в розмірі 45 840,00 грн. на рахунок ОСОБА_5 або у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України, суд враховує наступне.
Судом встановлено, що загальний розмір грошових коштів, якими заволодів ОСОБА_3 становить 71 624,00 грн при цьому вказані грошові кошти є кредитними, а не особистими коштами позивача.
Розмір матеріальної шкоди, який стягнутий з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2025 становить 82 000,00 грн., що покриває суму завданих позивачу матеріальних збитків, які остання понесла.
Таким чином, ОСОБА_2 захистила свої порушені права шляхом пред`явлення цивільного позову до ОСОБА_3 в межах кримінального провадження, тим самим визначивши його відповідальною особою за неакцептовані платіжні операції за кредитним договором № 24082200019108 від 22.08.2024 та по кредитній угоді № SAMDNWFC000107667546 від 21.08.2024, а тому саме на нього покладено обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди.
Суд бере до уваги, що відповідно до принципу правової визначеності та недопущення подвійного відшкодування шкоди, позивач не може повторно вимагати компенсацію тих самих збитків з іншої особи, якщо такі збитки вже відшкодовані або підлягають відшкодуванню на підставі судового рішення.
Крім того, суд враховує, що позивач, звернувшись із цивільним позовом у межах кримінального провадження, самостійно визначила належного відповідача та спосіб захисту свого порушеного права, що відповідає вимогам статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.
Суд першої інстанції з врахуванням встановлених обставин обґрунтовано відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» сплатити ОСОБА_2 пеню за здійсненими неакцептованими операціями в розмірі 31 648,08 грн. та інфляційні втрати в розмірі 12 823,82 грн.
Всупереч вимогам ст.81 ЦПК України позивач не довела належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
На підставі наведеного, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Задоволення позову ОСОБА_2 у кримінальному провадження є захистом її цивільних прав та інтересів у вибраний саме нею спосіб та порядок
Той факт, що засуджений фактично ще не виконав вирок у частині відшкодування шкоди, не надання позивачу права ініціювати аналогічний спір у цивільному провадженні. 
Верховний Суд України базуючись на ст. 61 Конституції України та принципі non bis in idem («не двічі за одне й те саме»), стабільно наголошує на забороні притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне правопорушення двічі. Повторне переслідування або покарання є порушенням прав людини. 
Таких висновків і прийшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 р. у справі №1-464/2008. Щодо відповідальності клієнта за збереження конфіденційної інформації та несвоєчасне інформування Банку. 
Аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам позовної заяви, не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та необхідності переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могло призвести до неправильного вирішення справи та слугували безумовною підставою до скасування судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького місьрайонного суду Волинської області від 05 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: