ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 682/1293/20
провадження № 51-3406 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12020240000000039, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славута Хмельницької області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2024 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 189 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
Вироком Хмельницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року вказаний вирок скасовано, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 355 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного за даним вироком покарання у виді позбавлення волі на строк
5 років, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за
№ 12020240000000039 від 30.01.2020 відносно ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 189 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди
70 000 грн.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку апеляційного суду,  ОСОБА_9 , будучи фізичною особою-підприємцем, з метою розширення бізнесових інтересів з виробництва меблів для ванних кімнат, 02.10.2009 придбав право власності на нежитлове приміщення колишнього телятника та прилеглу до нього земельну ділянку за адресою: 
АДРЕСА_2 .
З метою досягнення економічних результатів та одержання прибутку, використовуючи приміщення за вказаною адресою, фізична особа-підприємець ОСОБА_9 налагодив виробничий процес по виготовленню меблів та їх подальшу реалізацію.
Так, у вересні 2010 року ОСОБА_9 , який на той час постійно проживав в м. Донецьк, усвідомлюючи, що дистанційно не зможе здійснювати підприємницьку діяльність на території Славутського району Хмельницької області, залучив в якості керуючого виробництвом мешканця м. Славути ОСОБА_8 , при цьому партнери жодним чином не оформили свої ділові відносини про спільне підприємництво.
Відповідно до попередніх усних домовленостей щодо ведення господарської діяльності партнери визначили, що ОСОБА_9 мав здійснювати управлінські функції, в повному обсязі керувати виробництвом, організовувати його діяльність, одноосібно вводити приватні інвестиції, як у виробничий процес, так і у вдосконалення технічної бази та устаткування, а ОСОБА_8 , як фактичний керуючий, мав виконувати лише функції, які полягали в контролі за виробничим та технологічним процесом, підшукуванні найманих працівників та контролювати їх роботу, а також вести від імені та з погодження ОСОБА_9 підприємницьку діяльність по виготовленню меблів.
На початку серпня 2018 року ОСОБА_8 , оцінюючи продуктивність виробництва, маючи в розпорядженні основні відомості про технології та увесь виробничий процес, вирішив розробити стратегію виходу з бізнесу та повністю припинити співпрацю з ОСОБА_9 , при цьому самостійно продовжити роботу, використовуючи потужності виробництва та приміщення за вищевказаною адресою, належного ОСОБА_9 .
В свою чергу ОСОБА_9 , у вересні 2018 року, під час проведення інвентаризації майна виявив нестачу продукції та інших товарно-матеріальних цінностей, у зв`язку із чим, зі свого боку, прийняв рішення про припинення партнерських ділових відносин з ОСОБА_8 , при цьому усунув останнього від господарської діяльності зазначеного підприємства.
Поряд з цим, ОСОБА_8 впродовж 2018 року розпочав вести переговори з ОСОБА_9 з приводу припинення партнерських відносин, розподілу нереалізованої продукції, технічного устаткування підприємства, однак, розуміючи, що усні переговори з ОСОБА_9 з приводу припинення партнерства у бізнесі не приносять бажаного результату, вирішив застосувати альтернативні способи примусового розподілу нереалізованої продукції, яка накопичилась в складських приміщеннях за вищевказаною адресою.
З цією метою, 07.09.2018 та 14.12.2018 ОСОБА_8 звернувся до Славутського міськрайонного суду Хмельницької області з позовними заявами про визнання дій ОСОБА_9 неправомірними та усунення перешкод у користуванні майном, яке перебуває у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2.
ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що розгляд справи в суді займе значний час, вирішив примусити ОСОБА_9 до виконання цивільно-правових зобов`язань за оспорюваними в судовому порядку правочинами, що виникають на підставах, передбачених ст. 11 ЦК України, визначив суму компенсації за свій вихід з бізнесу, яка становить 300 000 доларів США.
Продовжуючи реалізацію умислу, направленого на примушування ОСОБА_9 до виконання цивільно-правових зобов`язань за оспорюваними в судовому порядку правочинами, ОСОБА_8 04.09.2018, близько 12 год, неподалік відділення «Нової пошти», що по вул. Миру, б. 104 в м. Славута Хмельницької області, під час розмови з ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, умисно поставив потерпілому вимогу виплатити компенсацію у розмірі 300 000 доларів США за його вклад в діяльність виробництва та вихід з бізнесу, при цьому попередив потерпілого про те, що у разі невиконання його вимоги до нього буде застосовано фізичне насильство.
Надалі, на підтвердження своїх реальних намірів та для здійснення задуманого, 12.02.2020, о 13 год 27 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи біля відділення АТ КБ «ПриватБанк», що по вул. Кузовкова у м. Славута, під час розмови з ОСОБА_9 умисно висловив останньому вимогу майнового характеру - надати йому половину технічного устаткування та нереалізованої продукції, або як альтернативу сплатити компенсацію, але в меншому розмірі, розуміючи неспроможність ОСОБА_9 її сплатити, а саме в сумі 250 000 доларів США, під тим самим приводом компенсації за вихід з бізнесу. При цьому, бажаючи досягнути кінцевої мети та примусити ОСОБА_9 виконати цивільно-правові зобов`язання за оспорюваними в судовому порядку правочинами, погрожував потерпілому застосуванням фізичного насильства, як до нього, так і до членів сім`ї останнього, які потерпілий сприйняв як реальні.
В подальшому, 18.02.2020, о 18 год 36 хв., ОСОБА_8 , не припиняючи своїх злочинних дій, перебуваючи по вул. Церковна, б. 48 в м. Славута, під час розмови з ОСОБА_9 висловив останньому вимогу надати йому раніше обумовлену суму на виконання цивільно-правових зобов`язань за оспорюваними в судовому порядку правочинами, при цьому умисно застосував до ОСОБА_9 фізичне насильство, яке виразилось в нанесенні декількох ударів кулаком в область обличчя, ногами в область тулуба, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, тобто застосував насильство, яке не є небезпечним для його життя і здоров`я.
Після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 повідомив потерпілому, що у разі невиконання його вимог продовжить застосовувати до нього фізичне насильство.
Не зупиняючись на скоєному та продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на примушування потерпілого до виконання цивільно-правових зобов`язань за оспорюваними в судовому порядку правочинами, ОСОБА_8 19.02.2020, о 16 год. 32 хв., перебуваючи неподалік будівлі Славутського міськрайонного суду Хмельницької області, що по вул. Миру, б. 16 у м. Славута, під час розмови з ОСОБА_9 , умисно висловив останньому вимогу майнового характеру сплатити йому грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США, як компенсацію за його вихід з бізнесу.
В свою чергу ОСОБА_9 повідомив, що на даний час не має вказаної суми грошових коштів, на що ОСОБА_8 вказав, що в такому випадку він зменшить суму компенсації до 170 000 доларів США. Потерпілий був змушений погодитись, оскільки сприймав погрози ОСОБА_8 про застосування фізичного насильства, як реальні, тобто такі, що дійсно можуть бути застосовані.
Надалі, 25.02.2020, близько 13 год, ОСОБА_9 , реально побоюючись раніше висловлених погроз застосування фізичної розправи щодо себе та своїх родичів, неподалік будинку № 48 по вул. Церковна в м. Славута, діючи під контролем працівників поліції, передав ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, з яких 1 тисяча доларів належала ОСОБА_9 , що станом на 25.02.2020, відповідно до офіційного курсу НБУ становить 24 499,5 грн, заподіявши йому шкоду на вказану суму, після чого останній був затриманий працівниками поліції.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах: 
захисник ОСОБА_7 , посилаючись на допущену неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок апеляційного суду скасувати і закрити кримінальне провадження.
Зазначає, що судом апеляційної інстанції ухвалено два суперечливих рішення, а саме про визнання ОСОБА_8 винуватим та про закриття кримінального провадження, що не відповідає змісту п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, яка передбачає закриття кримінального провадження при звільненні від кримінальної відповідальності, а не від призначеного покарання. В порушення ч. 7 ст. 284 КПК України суд апеляційної інстанції не виконав обов`язку з`ясувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.
Також суд порушив право на захист ОСОБА_8 , оскільки повідомлення про підозру відрізняється від обвинувального акту, а формулювання обвинувачення, викладене в оскаржуваному вироку, ОСОБА_8 не пред`являлось. 
Крім цього, апеляційний суд у вироку умисно зазначив завідомо неправдиві дані щодо змісту подій, що відбувались 03.02.2020, вказавши, що на цій зустрічі ОСОБА_8 говорив потерпілому, що це його бізнес, махав якимось папірцем, потім підстрибнув та вдарив потерпілого з ноги, їх розборонили і обвинувачений поїхав, тоді як з відео та друкованого тексту протоколу НСРД
№ 470/121/2020 від 26.02.2020 слідує, що ОСОБА_8 перебував на місці зустрічі менше трьох хвилин, не наближався до ОСОБА_9 , не махав папірцем, вочевидь не бив потерпілого і їх не розбороняли, сказав, що йому тут немає чого робити і покинув зустріч.
Також неправдивими відомостями у вироку апеляційного суду є те, що ОСОБА_9 неодноразово зв`язувався із ОСОБА_8 , але останній проти цього не заперечував, а також не встановлено відмови ОСОБА_8 від контакту із ОСОБА_9 , а навпаки його заохочення. Разом з цим, про безпосередню відмову ОСОБА_8 спілкуватися з потерпілим свідчать протоколи за результатами НСРД від 03, 12 18 та 19 лютого 2020 року. Встановивши і зазначивши у вироку, що дійсно ініціатива виходила від
ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції до уваги їх не прийняв, зміст розмов в окремих їх частинах не відобразив, не надав відповідної оцінки та не застосував правових наслідків встановлення очевидних ознак провокації у вигляді недопустимості отриманих внаслідок неї доказів. 
Вважає, що в оскаржуваному вироку безпідставно зазначено про те, що ОСОБА_8 наносив 18.02.2020 удари ОСОБА_9 , які повністю спростовані не тільки відеозаписом, але і показаннями безпосереднього очевидця конфлікту свідка ОСОБА_11 , які у вироку суд не відобразив, нічим не спростував, тобто без будь-яких підстав відкинув їх, хоча вони повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема, з матеріалами НСРД.
На думку сторони захисту, судом апеляційної інстанції необгрунтовано не прийнято до уваги висновок Київського НДІСЕ за результатами проведення судової психологічної експертизи від 28.10.2021 № 7211/21-61, яким встановлено наявність у мовленні та поведінці ОСОБА_9 , зафіксованих на відеозаписах, що здійснені 12.02.2020, з 13 год 27 хв. по 13 год 37 хв., та 18.02.2020, з 18 год 30 хв. по 18 год 37 хв., ознак провокації, ініціативи, спонукання та підбурювання ОСОБА_8 до висловлення погроз, вимог та застосування насильства. Аналіз телефонних з`єднань за тривалий період з 2018 року свідчить про відсутність спроб ОСОБА_8 встановити контакт з ОСОБА_9 за допомогою телефонного зв`язку. З показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вбачається, що саме ОСОБА_9 просив їх допомоги у встановленні зв`язку із засудженим, що свідчить про ініціативність потерпілого та пасивність ОСОБА_8 в їх комунікації до початку проведення НСРД.
В порушення приписів ст. ст. 2, 21, 22, 246, 255, 260, 271, 273 КПК України апеляційний суд виправдав усі допущені правоохоронцями порушення, зокрема, при залученні ОСОБА_9 до проведення НСРД, при виготовленні носіїв-додатків, при використанні імітаційних коштів, при оформленні протоколів НСРД, при передачі їх прокурору.
Встановивши відсутність в діях ОСОБА_8 ознак вимагання та кваліфікуючи його дії за ч. 2 ст. 355 КК України, суд не врахував, що у кримінальному провадженні про нетяжкий злочин проведення таких НСРД, як контроль за вчиненням злочину та аудіо- відеоконтроль особи, заборонено.
Стверджує, що апеляційний суд, дослідивши менший обсяг доказів, ніж місцевий суд, відкинув значну частину доказів, не спростувавши їх та не надавши власної оцінки, при цьому не встановив взаємозв`язку наявної сукупності доказів;
захисник ОСОБА_6 просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки звільнивши ОСОБА_8 від призначеного за даним вироком покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд не врахував думку обвинуваченого, не надав можливості її висловити щодо зміненого обвинувачення.
Водночас, при чітко сформульованій відмові ОСОБА_8 давати показання, суд цього не врахував і взяв до уваги його показання у суді першої інстанції, чим неправомірно використав сприйняття їх іншим судом та виклав дані показання обвинуваченого у своєму вироку для мотивування власного рішення.
Також, апеляційний суд, скасовуючи виправдувальний вирок, безпосередньо не дослідив усі показання і документи, які були дослідженні місцевим судом. При цьому, всупереч принципу безпосередності дослідження доказів, надав таким доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, що в подальшому стало підставою для постановлення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 . Всі викладені у оскаржуваному вироку докази, які на думку апеляційного суду підтверджують вину ОСОБА_8 , абсолютно по іншому оцінено, а їх список значно менший, ніж досліджений місцевим судом.
Крім цього, вважає, що задовольняючи цивільний позов про відшкодування потерпілому моральної шкоди, суд апеляційної інстанції належним чином свого рішення не мотивував, при цьому в судах  ОСОБА_9 (цивільний позивач) жодного разу не надавав пояснень щодо цивільного позову, а також не навів доказів спричинення моральної шкоди. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 касаційні скарги підтримали. 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг, просила оскаржуваний вирок залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, тобто законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд першої інстанції, оцінивши досліджені докази за правилами, визначеними в
ст. 94 КПК України, визнав ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 189 КК України та виправдав на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком місцевого суду, прокурор та потерпілий подали апеляційні скарги.
Функція апеляційного суду, відповідно до завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства й формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у наведених нормах завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної главою 31 КПК України процедури, повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (що, серед іншого, передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, перевірку встановлення фактичних обставин з дотриманням правил дослідження і оцінки доказів) та ухвалити рішення, яке повною мірою відповідає приписам кримінального процесуального закону.
Відповідно до статей 370, 374, 420 КПК України у вироку апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права, при цьому повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумніву. Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, серед яких приписи ст. 404 КПК України.
Отже, вирок апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України, а його зміст відповідати вимогам статей 374, 420 цього Кодексу.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд послідовно у своїй практиці наголошує, що в провадженні, де суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку необхідно здійснити шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК України. У разі, якщо висновки суду апеляційної інстанції є відмінними від висновків місцевого суду щодо достовірності, належності та допустимості доказів, і саме це зумовлює висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити всю сукупність доказів з дотриманням вимог ст. 23 КПК України.
Недотримання засади безпосередності дослідження доказів призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України).
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звуко і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення, дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
З апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що в них наведено доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та висунуто вимогу про ухвалення обвинувального вироку, при цьому заявлено клопотання про повторне дослідження доказів. 
Зазначені клопотання сторони обвинувачення та потерпілого суд апеляційної інстанції задовольнив, однак, як слідує із оскаржуваного судового рішення та журналів судових засідань, дослідив письмові докази частково, а після допиту потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , у зв`язку із задоволенням клопотання прокурора про відмову від допиту інших свідків сторони обвинувачення, залишив поза увагою та без належної оцінки показання свідків сторони захисту ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , а також свідка ОСОБА_11 , про що, зокрема, наголошує у своїх касаційних скаргах сторона захисту. За результатами апеляційного перегляду, суд скасував вирок місцевого суду та ухвалив новий, яким визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України.
При цьому апеляційний суд не врахував, що в ситуації, коли наявні підстави для перевірки доводів апеляційних скарг про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, така перевірка включає в себе безпосереднє дослідження всіх фактичних даних, які стосуються обставин, що належать до предмета доказування.
Так, згідно правової позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної в постанові від 03 квітня 2023 року (справа
№ 537/984/20, провадження № 51-1747 кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів безвідносно до того чи заявлено відповідне клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім певних випадків, визначених приписами закону та правозастосовними позиціями Верховного Суду з цього питання.
У силу приписів статей 23, 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Проте, безпосередньо не допитавши свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , показання яких суд першої інстанції поклав в основу виправдувального вироку, апеляційний суд не відтворив в тексті власного вироку змістовну складову показань вказаних свідків, та у підсумку не надав їм оцінку.
Крім цього, як слідує з резолютивної частини оскаржуваного судового рішення, апеляційний судвизнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України, призначив покарання та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнив його від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Разом із цим вказаний суд ухвалив закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 189 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Таким чином, резолютивна частина вироку апеляційного суду одночасно містить рішення про постановлення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 за
ч. 2 ст. 355 КК України та про закриття даного кримінального провадження, що не дає можливості однозначно встановити правові наслідки ухваленого рішення. Зазначене свідчить про внутрішню суперечливість резолютивної частини вироку, про що обґрунтовано зазначено у доводах касаційних скарг сторони захисту.
За наявності вказаних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам касаційних скарг, оскільки оцінка таким доводам може бути надана лише після усунення зазначених порушень.
За таких обставин вирок апеляційного суду не можна визнати законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки його ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для його скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно в повній мірі врахувати наведене та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3