Справа № 587/1627/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2026 року         м. Суми
Сумський районний суд Сумської області в складі:
судді – Гончаренко Л.М.,
за участю секретаря судового засідання – Макошенець С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
26 вересня 2025 року до Сумського районного суду Сумської області надійшла позовна заява ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява обґрунтована тим, що 02.08.2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 53-401-850-2-19-Г.
Ці документи в сукупності складають договірну основу, яка закріплює домовленості Банку та клієнта щодо регулювання правовідносин, які виникли між ними, і відповідно до приписів ст. 634 ЦК України, є за своєю суттю договором приєднання, який укладений шляхом прийняття клієнтом пропозиції Банку згідно ст.ст. 641, 644 ЦК України. Банк виконав свої зобов`язання перед клієнтом за кредитним договором у повному обсязі, встановивши доступний ліміт кредитної лінії в межах максимального ліміту кредитної лінії на поточний рахунок клієнта в гривні та надавши йому можливість користуватись кредитними коштами в межах доступного ліміту кредитної лінії, визначеного кредитним договором.
03.09.2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, між АТ «МЕГАБАНК» і ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» (Новий кредитор) був укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги.
27.12.2024 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» і ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» (Новий кредитор) укладено Договір № 1/12 про відступлення прав вимоги.
Відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення заборгованості та сплаті відсотків за користування кредитною лінією. Станом на 03.09.2024 року в позичальника сформувалася заборгованість перед Банком у розмірі 87337,68 гривень, з яких: 24687,14 гривень - заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена), 14112,88 гривень - заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена), 48537,66 гривень – заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена).
Після 03.09.2024 року ні ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС», ні ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» не проводилось жодних додаткових нарахувань, у тому числі, комісій, процентів, штрафів. Умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювалися.
Таким чином, представник позивач ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» прохав суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 53-401-850-2-19-Г від 02.08.2019 року в розмірі 87337,68 гривень, сплачений судовий збір у розмірі 2662,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11200,00 гривень.
Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 05 травня 2026 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 22).
07 липня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пилипця А.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимоги заперечував. Також представник відповідача вказала, що з 24 лютого 2022 року і по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в ЗСУ, а тому на нього розповсюджується дія норми п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та він звільняється від сплати процентів в особливий період.
Також представник відповідача заперечувала щодо розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 11200,00 гривень, оскільки він є явно завищеним, не відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості з урахуванням того, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, справа є незначної складності, типовою для категорії спорів про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в цій категорії справ існує усталена та узгоджена судова практика, представником позивача не здійснювалися додаткові розрахунки, не проводився аналіз значного обсягу документів.
19 серпня 2026 року від представника позивача ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» - адвоката Журавльова С.Г. надійшла заява про розгляд справи без його участі. Таким чином, адвокат Журавльов С.Г. прохав суд задовольнити позовні вимоги повністю, розгляд справи здійснювати без його участі.
Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково.
Судом установлено, що 02 серпня 2019 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 53-401-850-2-19-Г (матеріали електронної справи).
Відповідно до пункту 1.2 розділу кредит надається на споживчі цілі, шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою. Згідно п. 2.2-2.6 договору вказано, що кредит надається на строк з 02 серпня 2019 року до 01 серпня 2022 року включно, загальний розмір кредиту – 28026,91 гривень; процентна ставка  за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості (фіксована) – 15% річних; реальна річна процента ставка - 116,178 % річних; загальна вартість кредиту на дату укладення договору – 67877,44 гривень (матеріали електронної справи).
Факт отримання клієнтом ОСОБА_1 коштів сторонами не оспорюється.
03.09.2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, між АТ «МЕГАБАНК» і ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» (Новий кредитор) був укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги (матеріали електронної справи).
ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» набув право вимоги за кредитним договором № 53-401-850-2-19-Г від 02.08.2019 року, відповідно до якого боржником є ОСОБА_1 у сумі 87337,68 гривень, з яких: 24687,14 гривень - заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена), 14112,88 гривень - заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена), 48537,66 гривень – заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена), що підтверджується витягом з Додатку № 1 до Договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, укладеного 03.09.2024 року (матеріали електронної справи).
Пунктом 2 Договору № GL1N426240 передбачено, що після набуття Новим кредитором прав вимоги, Новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України.
Так, 27.12.2024 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» уклало з ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» Договір № 1/12 про відступлення прав вимоги (матеріали електронної справи).
Відповідно до витягу з Додатку № 1 до Договору № 1/12, укладеного 27.12.2024 року, ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» набуло право вимоги відносно боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 53-401-850-2-19-Г від 02.08.2019 року в сумі 87337,68 гривень, з яких: 24687,14 гривень - заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена), 14112,88 гривень - заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена), 48537,66 гривень – заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) (матеріали електронної справи).
Згідно довідки-розрахунку заборгованості, виписок по особовому рахунку, розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором № 53-401-850-2-19-Г від 02.08.2019 року, станом на 03.09.2024 становить 87337,68 гривень, з яких: 24687,14 гривень - заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена), 14112,88 гривень - заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена), 48537,66 гривень – заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) (матеріали електронної справи).
Відповідач не заперечував факт отримання коштів. Він здійснював користування грошовими коштами, що відображено у виписках з його рахунку (матеріали електронної справи).
Однак він порушив умови кредитного договору та вчасно не виконав своїх зобов`язань.
Щодо твердження представника відповідача про те, що первісні кредитори та позивач не повідомили відповідача належним чином про укладення договорів відступлення права вимоги, не направили йому повідомлення про зміну кредитора, суд зазначає, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-979цс15).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, за змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом частин 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у частині стягнення основної суми боргу в розмірі 9992,91 гривень.
Водночас представник відповідача посилався на відсутність обов`язку сплати відсотків на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Судом установлено, що ОСОБА_1 має статус ветерана війни учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням (а.с. 40, зв.б.).
Згідно довідки військової частини від 03.06.2025 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 40).
З 30 березня 2016 року по 25 липня 2016 року приймав участь в АТО на території Донецької та Луганської області, з 13.01.2025 року і по теперішній час ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с. 41-46).
Відповідно до пункту 15 статті 14 вказаного Закону (в редакції від 23.12.2022, що діяла у спірний період нарахування відсотків), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності, в тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.08.2020 року в справі № 813/402/17 дійшла висновку, що навіть за невведення в країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
На підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» з 18.03.2014 року в Україні розпочався особливий період.
Тому пільга, передбачена п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», поширюється та діє для військовослужбовців з початку (18.03.2014) і до закінчення особливого періоду, для резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Банки під час дії особливого періоду не мають право нараховувати відсотки, а у випадку нарахування - зобов`язані їх списати.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався і діє на даний час.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає в тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
При цьому, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах від 26.12.2018 року в справі № 522/12270/15, від 14.05.2021 року в справі № 502/1438/18, від 24.02.2022 року в справі № 591/4698/20, від 12.05.2022 року в справі № 336/512/18, від 18.01.2023 року в справі № 642/548/21.
Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця в конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Положення п. 15 ст. 14 вказаного Закону не обмежують своє застосування виключно щодо позичальників за кредитними зобов`язаннями, поширюють свою дію на всі випадки нарахування санкцій та процентів за невиконання будь-яких зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності, в тому числі банками.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків у сумі 14112,88 гривень за кредитним договором № 53-401-850-2-19-Г від 02.08.2019 року задоволенню не підлягають, оскільки відповідач, як військовослужбовець, звільняється від сплати процентів в особливий період на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Щодо нарахування та стягнення суми комісії:
Згідно п. 2.8 Кредитного договору розмiр комiсiйної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в % вiд суми кредиту сплачується щомiсячно не пiзнiше останнього робочого дня звiтного мiсяця.
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №755/11636/21, від 08.02.2023 у справі № 168/349/20 та інших. Наведені висновки в подальшому також підтримані й у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі №204/224/21, згідно якої якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 року по справі № 727/5461/23.
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17). Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду під час розгляду справи №583/3343/19, провадження №61-22778ск19, висловленими в постанові від 01.04.2020 року. ВС/КЦС у справі № № 695/3474/17: «Так відповідач, встановивши в кредитних договорах сплату щомісячної комісії (плати за обслуговування кредиту), спричинив істотний дисбаланс прав та інтересів позивача. Більш того, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору - ВС/КЦС від 08 липня 2020 року у справі N 607/1516/18. Із урахуванням наведеного, враховуючи те, що банком взагалі не вказано за які послуги нараховується та повинна сплачуватися комісійна винагорода, положення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
А тому в задоволенні вимоги щодо стягнення комісії в сумі 48537, 66 грвиень суд вважає за необхідне відмовити.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 752,66 грн., виходячи з розрахунку: 24687,14 грн. (задоволені позовні вимоги) х 100 : 87337,68 грн. (ціна позову) = 28,27 % від сплаченого судового збору 2662,40 грн.
Положеннями частин 1-3 ст. 137 ЦПК визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, договір про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року, вартість послуг (прейскурант), акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12134251 від 14.08.2025 року (матеріали електронної справи).
З даних документів вбачається, що сума наданих послуг становить 11200,00 гривень, а саме: 1200,00 гривень - проведення юридичного та фінансового аналізу одного боржника, 10000,00 гривень - складання, підписання та подання до суду позовної заяви.
За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто в розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони в разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, в положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Представник відповідача скористався своїм правом на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц.
Враховуючи складність справи, обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності, реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, з урахуванням часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою, пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 28,27 %, суд покладає на відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 3166,24 гривень (11200/100х28,27).
Керуючись статтями 12, 133, 137, 141, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позов ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ», код ЄДРПОУ 40932411, заборгованість за кредитом за договором № 53-401-850-2-19-Г від 02.08.2019 року в розмірі 24687 (двадцять чотири тисячі шістсот вісімдесят сім) гривень 14 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ», код ЄДРПОУ 40932411, - судовий збір у розмірі 752,04 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 3166,24 гривень.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Сторони:
позивач - ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ», код ЄДРПОУ 40932411, юридична адреса: 49001, м. Дніпро, пров. Ушинського, 1, офіс 105.
відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Суддя        Л.М.Гончаренко