ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 466/12114/25 пров. № А/857/24837/26	
№ А/857/26446/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В., 
суддів Гудима Л.Я., Курильця А.Р.,
з участю секретаря судових засідань Демидюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення від 17 квітня 2026 року та додаткове рішення від 24 квітня 2026 року Шевченківського районного суду м. Львова у справі за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

суддя у І інстанції Єзерський Р.Б.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 17 квітня 2026 року та
24 квітня 2026 року,

ВСТАНОВИВ :

23 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_2 №2435 від 15 грудня 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), а провадження у справі закрити.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2026 року у справі №466/12114/25 у задоволені вказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відмова позивача від проходження медичного огляду та визначення його призначення на воєнний час зафіксована в акті від 12 грудня 2025 року. ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час та місце розгляду щодо нього справи про адміністративне правопорушення (що підтверджено даними, які зазначені у протоколі від 12 грудня 2025 року), для участі у розгляді справи не прибув, не подав клопотань щодо необхідності відкладення розгляду справи. Тому начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 з дотриманням вимог процесуального закону розглянув справу про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 , та за наслідками її розгляду ухвалив постанову від 15 грудня 2025 року.
Окрім того, додатковим рішенням від 24 квітня 2026 року суд першої інстанції у задоволенні заяви позивача про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн відмовив.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 17 квітня 2026 року та додаткове рішення від 24 квітня 2026 року оскаржено позивачем, який у своїх скаргах просив такі скасувати та прийняте нові про задоволення його позовних вимог та стягнення на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповністю з`ясовано обставини справи, доводи позивача проігноровано.
На переконання скаржника, виконанню обов`язку проходити медичний огляд передує виклик районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, якого позивач не отримував. Окрім того зазначає, що військовозобов`язаний має обов`язок та право надавати медичні документи під час проведення медичного огляду. 
З огляду на те, що ОСОБА_1 був затриманий 11 грудня 2025 року на вулиці без медичних документів та утримувався в приміщенні відповідача до вечора 12 грудня 2025 року без зв`язку та законних підстав, а направлення на військово-лікарську комісію він не отримував, то відповідно і не було підстав для проходження військово-лікарської комісії.
Стверджує, що висновок суду про відмову позивача отримувати направлення на проходження військово-лікарської комісії не підтверджується матеріалами справи, які не містять доказів наявності відповідності направлення або ж його вручення під особистий підпис позивача чи відмови позивача від його отримання. 
На думку скаржника, оскільки в протоколі вказано, що позивач відмовився від його підпису, то повідомити його про розгляд справи слід було окремим повідомленням про розгляд справи.
Окрім того зазначає, що враховуючи те, що позивачем оскаржено основне рішення, то вважає за необхідне оскаржити і додаткове рішення в частині вирішення питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 6000 грн, а тому у разі задоволення судом апеляційної інстанції апеляційної скарги позивача на основне рішення, просить стягнути з відповідача правничу допомогу.
Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 12 грудня 2025 року, перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_1 , в порушення вимог частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відмовився від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, тобто порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП, внаслідок чого було складено протокол №2435 від 12 грудня 2025 року про адміністративне правопорушення. 
Протокол складено у присутності ОСОБА_1 , який відмовився його підписувати, також відмовився від пояснень та від отримання другого примірника протоколу. У вказаному протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 15 грудня 2026 року о 15 год 00 хв. До протоколу додано акт від 12 грудня 2025 року, копію паспорта громадянина України, копію РНОКПП, довідку про доставлення, відео з нагрудної камери.
15 грудня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 розглянуто справу про адміністративне правопорушення, за результатами розгляду якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Не погоджуючись з такою постановою відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Приписами статті 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. 
Згідно зі статтею 248 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Відповідно до частини 1 статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Згідно зі статтею 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За приписами частин 2, 3 статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Статтею 210-1 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частиною 1 статті 210-1 КУпАП передбачено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з частиною 3 статті 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
При цьому процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про такі адміністративні правопорушення як порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття військово-облікових документів чи втрата їх з необережності (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) врегульовано Інструкцією зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою Наказом Міністерства оборони України №3 від 01 січня 2024 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05 січня 2024 року за № 36/41381.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Інструкції № 3 у протоколі зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена, по батькові (за наявності), адреси свідків (якщо вони є); пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
До протоколу про адміністративне правопорушення долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол (пункт 6 розділу ІІ Інструкції № 3).
Як встановлено з матеріалів справи, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 винесено постанову №2435 від 15 грудня 2025 року, в якій зазначено, що 12 грудня 2025 року ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_1 , в порушення вимог частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відмовився проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби, тобто порушив законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію під час дії особливого періоду, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 1 вказаного Закону особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Верховною Радою України 24 лютого 2022 року прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та триває до сьогодні.
Указом Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року оголошено проведення загальної мобілізації.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації передбачені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, згідно з абзацом 4 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
За приписами частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Отже, з наведеного вище слідує, що громадяни зобов`язані, зокрема, проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для проходження медичного огляду.
Згідно з протоколом №2435 від 12 грудня 2025 року позивач відмовився від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. 
Також позивача повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 15 грудня 2026 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 каб. №21, роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП. 
Протокол №2435 від 12 грудня 2025 року містить відомості про те, що ОСОБА_1 від пояснення, підписання та отримання другого примірника протоколу відмовився.
Ні у протоколі, ні в акті відмови від проходження військово-лікарської комісії від 12 грудня 2025 року №12391 ОСОБА_1 не зазначав про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення, додатково клопотань не подавав. 
15 грудня 2025 року винесено оскаржувану постанову № 2435 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн.
Окрім того, електроні матеріали справи містять відеодоказ, яким зафіксовано фактичну відмову позивача від проходження військово-лікарської комісії, а також від підпису протоколу, від отримання другого примірника протоколу з посланням на те, що ментальний стан його здоров`я не дозволяє відповідати на будь-які питання. При цьому зауважень на протокол не наведено. Позивача повідомлено про розгляд справи 15 грудня 2026 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Доводи апелянта про відсутність у матеріалах справи доказів оформлення направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, оформленого відповідно до вимог Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року, та вручення його працівниками відповідача ОСОБА_1 , на переконання апеляційного суду, не спростовують факту відмови позивача від проходження такого огляду.
Таким чином, виходячи із наявності у матеріалах справи доказів про відмову позивача від проходження медичного огляду, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідача були підстави для винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача про те, що негайне проходження військово-лікарської комісії було б незаконним з огляду на відсутність можливості надати медичні документи щодо перенесених захворювань, з огляду на таке.
Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі – Положення №402), яке визначає процедуру проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями і поширюється на військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІ Положення № 402 медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, командирів військових частин, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України на підставі направлення, яке формується відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, ВЛК при ТЦК та СП за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які мають договір із НСЗУ на пакет медичних послуг, включений до програми державних гарантій медичного обслуговування населення на відповідний рік щодо медичного огляду осіб, який організовується ТЦК та СП, лікарями, які входять до складу ВЛК при ТЦК та СП. При цьому особам віком до 45 років видається направлення з метою визначення їх придатності до служби у Десантно-штурмових військах, підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у морській піхоті.
Згідно з абзацом третім пункту 3.4 Розділу 3 Положення № 402 лікарі, які включаються до складу ВЛК із закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, під час проведення медичного огляду ознайомлюються з медичними записами в ЕСОЗ та з іншими медичними документами, які надає військовозобов`язаний, що характеризують його стан здоров`я, а також вносять до ЕСОЗ відповідні медичні записи на підставі отриманої інформації.
Пунктом 3.5 зазначеного розділу Положення № 402 визначено, що до початку проведення медичного огляду ТЦК та СП отримує дані від органів соціального забезпечення щодо осіб з інвалідністю.
Військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ (електронній системі охорони здоров`я).
Згідно з пунктом 3.8 Розділу 3 Положення № 402 постанова ВЛК про ступінь придатності військовозобов`язаного до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період дійсна протягом одного року з дня закінчення медичного огляду.
З аналізу наведеного слідує, що надання вказаних медичних документів є обов`язком військовозобов`язаного у випадку, якщо військово-лікарська комісія не має доступу до медичних документів військовозобов`язаного під час проведення ВЛК або такі документи відсутні в ЕСОЗ, а тому відсутність у військовозобов`язаного на руках медичної документації при направленні на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією не є підставою для відмови від проходження медичного огляду.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показів свідків.
Виходячи із норм, викладених в частині 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, а тому складання постанови уповноваженим органом про притягнення його до адміністративної відповідальності є правомірним.
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оспорювана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, тому підстави для її скасування відсутні.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Водночас апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для розподілу та стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Правова природа відшкодування витрат на послуги адвоката пов`язана з результатом вирішення спору по суті та полягає у компенсації таких витрат виключно тій стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Враховуючи, що за результатами розгляду справи факт порушення прав позивача не знайшов свого підтвердження, а в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню та покладаються на самого позивача. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність законодавчих підстав для присудження та стягнення зазначених витрат на користь позивача.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення від 17 квітня 2026 року та додаткове рішення від 24 квітня 2026 року Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/12114/25 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Постанова у повному обсязі складена 07 липня 2026 року.