ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2026 року | м. Ужгород | № 260/1013/26
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинець Д.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому просить:
1) визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо припинення нарахування і виплати грошового забезпечення зниклого безвісти солдата ОСОБА_2 позивачу - ОСОБА_1 протиправною;
2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 провести нарахування і виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з моменту протиправного припинення його нарахування та нараховувати і виплачувати таке грошове забезпечення, але не більше ніж до дня виключення військовослужбовця ОСОБА_2 , 1986 р.н. зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .
В обґрунтування позову зазначено, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення та інших видів виплат позивачу, як члену сім`ї (рідному сину) зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 згідно частини 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII в редакції Закону від 01.02.2025 року є протиправною та такою, що порушує права позивача. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Вказаною ухвалою витребувано від Військової частини НОМЕР_2 оригінал або належним чином завірені копії наступних документів:
- заяви ОСОБА_1 на ім`я командира в\ч НОМЕР_2 про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти батька ОСОБА_2 з усіма додатками;
- рішення Військової частини НОМЕР_2 щодо виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 ;
- інформацію про усі проведені виплати з зазначенням періоду за який кожна така виплата проводилася, оскільки відповідне звернення ОСОБА_1 на офіційну електронну адресу Відповідача залишилося без відповіді.
17 березня 2026 року від представника відповідача до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. Разом з відзивом на позовну заяву надійшли витребувані докази зазначенні в ухвалі суду від 02 березня 2026 року.
23 березня 2026 року до суду від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача.
17 березня 2026 року представником відповідача, через підсистему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що проти позову ОСОБА_1 заперечує у повному обсязі, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказав, що як син зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 позивач мав право на отримання грошового забезпечення останнього, у зв`язку з чим військовою частиною НОМЕР_2 у період з лютого 2024 року по лютий 2025 року здійснювалося нарахування та виплата грошового забезпечення і додаткової винагороди ОСОБА_1 у повному обсязі. Водночас з березня 2025 року нараховане грошове забезпечення ОСОБА_2 зберігається на депонованому рахунку військової частини у зв`язку зі зміною з 01.02.2025 порядку виплати коштів членам сімей зниклих безвісти військовослужбовців.
В обґрунтування своєї позиції відповідач послався на пункт 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зазначив, що після набрання чинності змінами, внесеними Законом України №3995-ІХ від 08.10.2024, за відсутності особистого розпорядження військовослужбовця на випадок полону грошове забезпечення виплачується визначеним законом членам сім`ї у встановлених розмірах. При цьому повнолітні діти мають право на отримання відповідної частини грошового забезпечення лише за відсутності осіб першої черги та за умови, що військовослужбовець є їх законним представником. На думку відповідача, зазначені положення підлягають застосуванню до спірних правовідносин з 01.02.2025, оскільки Закон №3995-ІХ не передбачає його зворотної дії та є чинним і обов`язковим до виконання.
Також відповідач послався на Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, зазначивши, що для отримання виплати повнолітньою дитиною, законним представником якої є зниклий безвісти військовослужбовець, необхідно подати документ, що підтверджує призначення військовослужбовця опікуном або піклувальником. Оскільки ОСОБА_1 такого документа не було подано, військова частина припинила виплату йому грошового забезпечення та продовжила зберігати відповідні кошти на депонованому рахунку. Водночас позивач, на думку відповідача, не позбавлений права звернутися до військової частини із заявою про виплату належної йому частки грошового забезпечення, додавши відповідні підтверджуючі документи.
Крім того, відповідач зазначив, що депонування грошового забезпечення є способом його збереження за військовослужбовцем та не означає втрати чи використання цих коштів державою або іншими особами. На підтвердження своєї позиції військова частина надала суду інформаційну довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_2 за період з лютого 2024 року по лютий 2026 року, розміри виплат ОСОБА_1 та коштів, що перебувають на депонованому рахунку, а також копію заяви позивача з додатками. Відповідач вважав, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
25 березня 2026 року позивачем подано до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач зазначив, що 13.03.2024 звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із заявою про виплату йому грошового забезпечення його батька, військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти, подавши передбачений законодавством пакет документів. За твердженням позивача, командир військової частини прийняв позитивне рішення про призначення йому виплат, що підтверджується резолюцією «до виконання» на заяві та фактичним початком виплат з 26.03.2024. Відтак позивач вважає, що право на отримання відповідного грошового забезпечення було ним реалізовано, а у відповідача виник обов`язок здійснювати такі виплати щомісячно. При цьому відсутність письмового повідомлення про прийняте рішення, на думку позивача, не спростовує факту його прийняття, оскільки військова частина фактично здійснювала виплати, остання з яких була проведена 01.04.2025 у розмірі 95 268,98 грн.
Позивач заперечив проти доводів відповідача щодо правомірності припинення виплат із березня 2025 року, зазначивши, що чинне законодавство не передбачає підстав для припинення вже призначеного грошового забезпечення у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання, а також не встановлює обов`язку повторно звертатися із заявою про призначення таких виплат. Посилаючись на статті 19, 22, 58 Конституції України, принцип незворотності дії нормативно-правових актів та правові позиції Конституційного Суду України, позивач вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватися норми, чинні на момент призначення виплат, а припинення відповідачем виплат без передбачених законом підстав порушує його соціальні права, законні очікування та гарантії. Відтак просив суд не брати до уваги доводи відзиву та задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та 04.02.2024 зник безвісти під час виконання бойового завдання в районі між населеними пунктами Іванівське та Кліщіївка Донецької області. Відомості про його зникнення безвісти внесено до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Обставини зникнення підтверджуються, зокрема, сповіщенням сім`ї №196 та наказом військової частини НОМЕР_2 від 04.03.2024 №385 за результатами службового розслідування.
13 березня 2024 року ОСОБА_1 , як син зниклого безвісти військовослужбовця, звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із заявою про виплату йому грошового забезпечення батька та подав необхідні документи. На заяві командира військової частини було проставлено резолюцію «до виконання», після чого позивачу здійснювалися виплати грошового забезпечення. Відповідно до наявних у матеріалах справи документів, такі виплати проводилися до квітня 2025 року, після чого їх здійснення було припинено. Станом на час звернення до суду ОСОБА_2 не був визнаний судом безвісно відсутнім чи померлим, актовий запис про його смерть не складався, а доказів його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 матеріали справи не містять.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:- дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Законом України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08.10.2024 №3995-IX щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» зазначену правову норму викладено в наступній редакції:
«За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках.
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення».
Дані зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08.10.2024 №3995-IX введені в дію 01.02.2025.
Відповідно до пункту 2 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Згідно з пунктом 8 розділу I Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).
Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.
Пунктом 3 розділу XXX Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, зокрема безвісно відсутніми (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі - Порядок №884).
Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.
Пунктом 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Згідно пункту 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Відповідно до пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється:
- особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям: виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
Аналізуючи зазначені норми пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII, які були чинні на дату визнання військовослужбовця ОСОБА_2 зниклим безвісті, суд дійшов висновку, що у позивача, як повнолітнього сина зниклого безвісті військовослужбовця, було наявне право на отримання з березня 2024 року грошового забезпечення зниклого безвісті батька військовослужбовця.
Проте, враховуючи зміни до пункту 6 статті 9 Закону №2011-XII, внесені Законом від 08.10.2024 №3995-IX, за відсутності доказів призначення зниклого безвісті військовослужбовця ОСОБА_2 , опікуном або піклувальником позивача, суд вважає, що позивач з 01.02.2025 не має права на отримання грошового забезпечення за зниклого безвісті батька військовослужбовця.
Суд зазначає, що Закон України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08.10.2024 №3995-IX є чинним, не визнавався неконституційним у встановленому законом порядку, отже, обов`язковим до виконання на всій території України. Цей Закон введений в дію з 01.02.2025.
Щодо незворотності дії законів у часі суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статі 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.97 №1-зп, від 09.02.99 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У Рішенні від 03.10.97 №4-зп Конституційний Суд України надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами.
Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.
Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».
Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р (I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати позивачу грошового забезпечення з 01.02.2025, тобто після внесення змін Законом від 08.10.2024 №3995-IX, є правомірними, оскільки правовідносини мають бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
Стосовно інших посилань учасників справи, то суд зазначає, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.
Керуючись статтями 241, 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя | Д.В. Іванчулинець