Справа № 1510/7688/12 
Провадження № 2/946/330/26 
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

09 липня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді: Бальжик О.І.
за участю секретаря: Федорук Н.О.
представника позивача: Шидерової Н.С.
представників відповідачів: ОСОБА_1 , Бальжик К.Д.,
розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за:
позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із зняттям з реєстраційного обліку, 
зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – ОСОБА_2 , про визнання правовідносин за договором поруки до кредитного договору припиненими, 
зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним пункту 1.14 кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами кредитного договору відповідно до графіку платежів, та перевести у національну валюту України, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви 

1.1. 09 листопада 2012 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10015/0456 філії – Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (надалі – Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який неодноразово уточнювало, та остаточно просило:
(1) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 загальну заборгованість за кредитом – 85 124,63 вро, і яка складається із: 
прострочений основний борг по кредиту – 48 934,99 євро; 
прострочені проценти за користування кредитом за період з 05 жовтня 2007 року по 10 березня 2015 року – 14 643,56 євро; 
пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 10 березня 2012 року по 10 березня 2015 року – 15 393,59 євро, що складає – 390 146,52 гривень; 
пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 10.03.2012 по 10.03.2015 – 3 546,47 євро, що складає 89 884,36 гривень; 
3% річних від прострочених сум по кредиту за період з 10 березня 2012 року по 10 березня 2015 року – 2 606,02 євро;
заборгованість за комісійними винагородами в розмірі – 3 877,73 гривень, що складається із простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту за період з 05 жовтня 2007 року по 10 березня 2015 року в розмірі – 3 040,00 гривень; 
пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 10 березня 2012 року по 10 березня 2015 року в розмірі 837,73 гривень;
2) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Банком за Кредитним договором № 1484-ДКФ від 05 вересня 2007 року (надалі – Кредитний договір) у розмірі 85 124,63 євро звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 05 вересня 2007 року, зареєстрованим за Р№ 1662 (надалі – Іпотечний договір), а саме на: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею – 77,8 кв. м, житловою площею – 53,3 кв. м, і складається із літ. А – будинок житловий глинобитний, літ. Б – літня кухня, літ. В – вбиральня, літ. Г – сарай, літ. Д – навіс, літ. Е, Ж – гаражі, № 1-8 – надвірні споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 628 кв. м, який належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
3) виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею – 77,8 кв. м., житловою площею – 53,3 кв. м, що розташовані в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 628 кв. м, зі зняттям з реєстраційного обліку у Ізмаїльському районному відділі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області;
4) стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 3 219 гривень (а.с.2-4, 50, 51, 80 т.1, а.с.93-96 т.3).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладений Кредитний договір на суму 65 000 євро, що складав по курсу НБУ 448 323 гривні 85 копійок строком до 05 вересня 2017 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, Банком 05 вересня 2007 року укладено з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є майновими поручителями, Іпотечний договір. Предметом договору іпотеки є житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить майновим поручителям на праві спільної часткової власності. Крім того, у зв`язку з посвідченням Іпотечного договору 05 вересня 2007 року накладено заборону відчуження вказаного об`єкту нерухомості. Також для забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит банком 05 вересня 2017 року укладено з ОСОБА_3 Договір поруки №1 до Кредитного договору (надалі – Договір поруки). Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором та здійснив видачу кредиту 65 000 євро готівкою. Згідно з п.4.3.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язався повернути кредит в сумі 65 000 євро по курсу НБУ, який буде діяти на момент погашення кредиту, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору сплатити штрафні санкції у строки та на умовах, що визначені цим договором. Відповідно до умов Кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, погашення кредиту рівними частинами в сумі 542 євро та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з 05 жовтня 2007 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту у розмірі 502 євро та сплати нарахованих банком процентів позичальник мав здійснити не пізніше 05 вересня 2017 року. Однак, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконував своєчасно, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 10 березня 2015 року становила 85 124, 63 євро. Відповідно до п.п.4.3.3 Кредитного договору ОСОБА_7 зобов`язався у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород, штрафів та інших належних до сплати платежів відповідно до чинного законодавства України. Сторони домовилися, що розмір збитків визначатиметься Банком самостійно, на що позичальник цим надав свою згоду. 25 травня 2012 року Банком на адресу ОСОБА_2 відправлено вимогу про погашення заборгованості. У вимозі Банк просив у 30-денний строк погасити заборгованість. Оскільки ОСОБА_2 не виконав вимогу Банку у визначений договором строк, 12 жовтня 2012 року Банком направлено вимогу щодо погашення заборгованості за договором у місячний строк майновим поручителям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . У вимозі Банк зазначив, що у випадку непогашення ними заборгованості, він буде вимушений звернутися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги Банку відповідачами не виконано. Не одержання прибутку Банку від виконання банківських операцій може призвести до порушення фінансового стану установи, акції якої повністю належать державі, а відтак до зменшення надходжень до бюджету в якості платежів та податків, що негативно вплине на можливості кредитування вітчизняного виробника, розвитку ощадної справи, всебічного банківського обслуговування юридичних та фізичних осіб. У зв`язку з зазначеним, порушення умов Кредитного договору може спричинити невиконання Банком мети своєї діяльності.

ІІ. Суть зустрічних позовних заяв 

2.1. 17 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_3 звернулася із зустрічною позовною заявою до Банку (а.с.39-42 т.1), якою просила визнати припиненим Договір поруки до Кредитного договору. 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 65 000 євро зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних та строком повернення – не пізніше 05 вересня 2017 року. Відповідно до п.1.1 Договору поруки № 1 поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за Кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені чи можуть бути укладені у майбутньому. Як їй стало відомо після відкриття провадження у справі, у відповідності до поданого Банком розрахунку пені за Кредитним договором станом на 01 жовтня 2012 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором виникла з 01 червня 2009 року. Внаслідок невиконання умов п. 3.4 Кредитного договору, а саме зволікання з дострокового повернення заборгованості більш ніж на три роки, був збільшений розмір зобов`язань за Кредитним договором, за яким вона є поручителями. Відповідно до п. 2.4 Договору поруки №1, якщо при настанні строку платежу відповідно до кредитного договору боржником не буде сплачено платіж кредитору, боржник та/або кредитор зобов`язуються повідомляти поручителя про прострочення платежу. Ні Банк, ні ОСОБА_2 не повідомляли її про наростаючу з червня 2009 року заборгованість. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами Договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. З огляду на приписи статті 559 ЦК України закон пов`язує припинення договору поруки із зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов`язання забезпеченого порукою. Такі зміни, якщо вони стосуються збільшення обсягу відповідальності поручителя, повинні згідно приписів чинного законодавства вноситись в обов`язковому порядку за його згодою.
2.2. 01 жовтня 2013 року відповідачка ОСОБА_3 повторно звернулася із зустрічною позовною заявою до Банку (а.с.153-155 т.1), якою просила визнати припиненими правовідносини, які склалися між нею та Банком і ОСОБА_2 , які витікають із Договору поруки до Кредитного договору з 1 листопада 2008 року.
Зустрічні позовні вимоги доповнені тим, що 01 листопада 2008 року кредитор без погодження з поручителем змінив зобов`язання боржника в бік збільшення процентної ставки по вказаному кредитному договору з 12% до 12,5%, у зв`язку з чим збільшився обсяг основного зобов`язання, а також її відповідальність як поручителя. Ніякої інформації до 01 листопада 2008 року щодо зміни процентів за користування кредитом позичальником ОСОБА_3 не отримувала. 29 грудня 2009 року вона, як поручитель, отримала від Банку лист №5002 з повідомленням про те, що виникла необхідність змінити процентну ставку за Кредитним договором у розмірі 12,5% та був наданий строк для розгляду пропозиції - 15 днів. Вона була вимушена дати згоду та таке підвищення, оскільки в листі було вказано, що в разі відмови поручителя (у разі невиконання зобов`язань позичальником) зобов`язаний повністю погасити заборгованість по кредиту та сплатити всі нараховані проценти. Повідомлення про зміни до кредитного договору з 01 листопада 2008 року листом від 29 грудня 2008 року, з якими вона була ознайомлена 29 грудня 2008 року, не свідчить про попереднє – до 1 листопада 2008 року її погодження зі змінами до умов Договору поруки. Зміни можуть бути внесені до чинного правочину, у той час як порука за Договором поруки до Кредитного договору на час ознайомлення та підписання листа № 500 від 29 грудня 2008 року та договору була припинена, оскільки 01 листопада 2008 року позичальник і кредитор без погодження з нею, як з поручителем, змінили основні зобов`язання позичальника в бік збільшення. На думку ОСОБА_3 , відповідно до частини першої статті 559 ЦК України сам факт зміни умов поруки без згоди з поручителем є самостійною підставою припинення правовідносин поруки, а відтак, правовідносини між нею та відповідачами за Договором поруки до Кредитного договору з 1 листопада 2008 року припинені.
2.3. 30 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою до Банку (а.с.180-182 т.1), якою просиввизнати недійсним пункт 1.14 Кредитного договору. 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що Кредитний договір є споживчим та регулюється в певній його частині Законом України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (надалі – Закон №1023-ХІІ). Вказаний кредитний договір укладений з порушенням відповідачем прав споживача фінансових послуг. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ (надалі – Закон №2121-ІІІ) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України (надалі – НБУ) та угодами (договором) між клієнтом та банком. НБУ у листі від 19 січня 2006 року №18-112/219-637 зазначив про необхідність врахування банками в своїй кредитній політиці вимог статті 11 Закону №1023-ХІІ. Договір споживчого кредиту – це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів. Відповідно до п.1.14 Кредитного договору позичальник сплачує банку наступні комісійні винагороди: надання кредиту – 4 011 гривень 87 копійок; обслуговування кредиту – 80 гривень щомісячно; за дострокове погашення кредиту в розмірі 0,3% від достроково погашеної суми в період з 05 вересня 2007 року по 04 вересня 2010 року; за дострокове погашення кредиту в розмірі 0,2% від достроково погашеної суми в період 05 вересня 2010 року по 04 вересня 2012 року. За змістом ст.ст. 1011, 1013 ЦК України головною умовою здійснення договору комісії є виконання комісіонером посередницьких функцій. Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг у сфері торгового обороту, що передбачають вчинення одного або декількох угод, за винятком операцій, що мають особистий характер. Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що їм надається, а не сама угода як результат діяльності комісіонера. Встановивши в договорі щомісячні комісії за управління кредитом, комісію за надання кредиту банк не вказав даних про те, які саме послуги за вказані комісії мають бути надані позичальникові в контексті. Укладений сторонами Кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлений особливий порядок укладення. Згідно з пунктом 4 статті 11 Закону №1023-ХІІ кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, банком порушена пряма заборона, встановлена статтею 11 Закону №1023-ХІІ у частині встановлення у договорі про надання споживчого кредиту комісії за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, що тягне за собою нікчемність пункту договору про оплату комісії за обслуговування кредиту. Відтак, ОСОБА_2 вважає, що встановлені Банком умови Кредитного договору в пункті 1.14 – плата за управління кредитом, плата за надання кредиту, плата за дострокове обслуговування кредиту, суперечить положенням ст. 11 Закону №1023-ХІІ, не є послугою у визначенні цього Закону, що тягне за собою нікчемність пункту договору про оплату комісії за обслуговування кредиту.
2.4. 25 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.208-210 т.1), якою просивзобов`язати відповідача здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами Кредитного договору відповідно до графіку платежів та перевести в національну валюту України – гривню.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до п.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 65 000 євро, що складає 448 323 гривні 85 копійок, та на умовах, передбачених у цьому договорі. Кредит надано на 10 років з терміном остаточного погашення не пізніше вересня 2017 року. Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Відповідно до підпункту 1.6.4 Кредитного договору сплата нарахованих процентів здійснюється позичальником в валюті кредиту. Починаючи з моменту укладення договору Банк вимагав від нього сплати щомісячних платежів в валюті – євро. Відповідно до пункту 1.3 Кредитного договору графік платежів предмет кожної супутньої послуги визначені в Додатку № 1-3 до Договору, та є його невід`ємною частиною. Свої зобов`язання з повернення кредиту та відсотків за користування ним відповідач повинен був виконати відповідно до графіку платежів, який є невід`ємної частиною та істотною умовою договору. Відповідно до умов, викладених в Додатку № 1 (який є невід`ємної частиною та істотною умовою Договору) свої зобов`язання з повернення кредиту та відсотків позичальник повинен виконувати щомісячними платежами в сумі платежу визначений валюті України – гривня. Згідно приписів статті 18 Закону №1023-ХІІ нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживачів. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що Кредитний договір про надання споживчого кредиту, який містить двозначні положення щодо розміру витрат позичальника на здійснення щомісячних платежів та сукупної вартості кредиту має бути витлумачений на користь споживача з урахуванням валюти та сум, узгоджених сторонами у змісті детального розпису сукупної вартості кредиту.

ІІІ. Суть відзивів на первісну позовну заяву; заява про застосування строку давності

3.1. 16 жовтня 2013 року ОСОБА_2 надав заперечення на позов Банку (а.с.178 т.1), за змістом яких свої зобов`язання з повернення кредиту та відсотків за користування кредитом він повинен був виконати відповідно до графіку платежів, який є невід`ємною частиною та істотною умовою Кредитного договору. Відтак, нарахування штрафних санкцій повинно припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Позивачем нараховані санкції з порушенням шестимісячного строку, передбаченого частиною шостою статті 232 ЦК України. Розрахунок пені прострочення виконання зобов`язання здійснено позивачем в іноземній валюті – євро. Натомість на його думку, розрахунок пені за валютними кредитами необхідно проводити шляхом щоденного перерахування курсу іноземної валюти по відношенню до гривні. 
3.2. 10 березня 2023 року ОСОБА_5 надала заяву про застосування строку позовної давності, при цьому звернула увагу на те, що ця заява не може вважатися визнанням фактів укладення договорів, їх підписання, отримання кредиту та оплати грошових коштів (а.с.100, 111 т.4).

ІV. Суть відзивів на зустрічні позовні заяви

4.1. 11 січня 2013 року та 28 квітня 2015 року представник позивача надіслала заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про визнання припиненими правовідносин за Договором поруки до Кредитного договору (а.с.54-55 т.1; 122-123 т.3), за змістом яких відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору кредит надано на 10 (десять) років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 05 вересня 2017 року. Пунктом 7.8 Кредитного договору передбачено, що сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього договору. Тобто, строк дії Кредитного договору ще не закінчився, а закінчиться лише 05 вересня 2020 року (строк дії договору плюс 3 роки позовної давності), лише після спливу цього строку та якщо впродовж шести місяців банк не пред`явить вимоги до поручителя лише тоді можливо вважати поруку припиненою. Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки поручитель ОСОБА_3 зобов`язалася перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за Договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Так, 01 листопада 2008 року між Банком та позичальником ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою було підвищено процентну ставку з 12,0 % до 12,5 % річних. Окрім того, між Банком та ОСОБА_3 01 листопада 2008 року також було укладено додаткову угоду № 1 до Договору покури, відповідно до якої поручитель погодилась на пропозицію банка щодо збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом до 12,5 %. 
4.2. 28 квітня 2015 року представником позивача надані заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про захист прав споживача, зобов`язання відповідача вчинити певні дії (а.с.124, 125 т.3). Згідно наданих заперечень, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону №1023-ХІІ перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. 05 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір на суму 65 000 євро, з оплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,0% річних строком до 05 вересня 2017 року. Невід`ємною частиною кредитного договору є Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки. Оскільки сукупна вартість кредиту – це сума, яка включає в себе всі без винятку платежі, які позичальник повинен сплатити за кредитом, такі як страхування, послуги оцінювача заставного майна, послуги нотаріуса та інші платежі, а не лише тіло кредиту та відсотки за користування кредитом, вона розрахована Банком в національній валюті України – гривні. Відповідно до пункту 1.9 Кредитного договору у випадку надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе позичальник. Так як ОСОБА_2 не доведено у передбаченому законом порядку обставини, на які він посилається, та не надано графік платежу в якості доказів, Банк вважає його вимоги необґрунтованими. Посилання позивача на те, що в графіку платежів вказано, що зобов`язання по поверненню кредиту та відсотків повинно виконуватись в гривні є необґрунтованим та помилковим, оскільки це в Таблиці визначення сукупної вартості кредиту вказана національна валюта гривня. Однак графік платежів складається виключно в валюті кредиту відповідно до щомісячних платежів, які позичальник повинен неухильно виконувати.
4.3. Крім того, 28 квітня 2015 року представником позивача надані заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про порушення прав споживача, не відповідність умов Кредитного договору вимогам чинного законодавства України та визнання недійсними пунктів Кредитного договору (а.с.126-127 т.3). Заперечення обґрунтовані тим, що відповідно до пункту 1.3 Тарифів за послуги установ ВАТ «Ощадбанк» Одеської області, затверджених постановою Правління ВАТ «Державний ощадний банк України» від 26 вересня 2001 року за № 107 із змінами та доповненнями від 09 серпня 2007 року, на час укладання Кредитного договору комісія за надання кредиту та обслуговування кредиту банком встановлювалась на договірних умовах з позичальниками. Згідно із пунктом 1.14 Кредитного договору сторони дійшли згоди, що за надання банківських послуг позичальник сплачує банку комісійні винагороди. На момент укладення кредитного договору стаття 11 Закону №1023-ХІІ (у редакції, чинній з 13 січня 2006 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону. В свою чергу споживач звільнявся від сплати кредитодавцю будь-яких зборів, відсотків або інших вартісних елементів кредиту, що не були зазначені у договорі. Окрім того, як роз`яснено судам в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Позивач в своєму позові не посилається на нікчемність окремої умови договору, а зазначає, що вона є недійсною, однак якщо умова договору є нікчемною відсутні підстави для визнання її недійсною. Відтак, під час укладення Кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату банкові щомісячної комісії за управління кредитом, та погодився з ними. 
4.4. 31 березня 2025 року представник позивача надіслала відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 1.14 Кредитного договору та про зобов`язання здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій відповідно до графіку платежів і перевести їх в національну валюту України (а.с.52-55 т.5). В обґрунтування заперечень проти позову представник позивача зазначила, що укладений між сторонами Кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору відповідач ОСОБА_2 був ознайомлений з його умовами, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків, а отже відсутні підстави для визнання недійсним пункту 1.14 Кредитного договору. 
Щодо позовних вимог про здійснення перерахунку всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами Кредитного договору відповідно до графіку платежів та переведення їх в національну валюту України, представник позивача зазначила, що невід`ємною частиною кредитного договору є Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної відсоткової ставки. Оскільки сукупна вартість кредиту – це сума, яка включає в себе всі без винятку платежі, які позичальник повинен сплатити за кредитом, такі як страхування, послуги оцінювача заставного майна, послуги нотаріуса та інші платежі, а не лише тіло кредиту та відсотки за користування кредитом, вона розрахована банком в національній валюті України – гривні. В додатку № 1 до Кредитного договору зазначено, що Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної відсоткової ставки визначена з метою запобігання завданню позичальнику моральної та матеріальної шкоди через надання недостовірної чи неповної інформації та є довідковою і складеною на момент укладання Договору. Реальна процента ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту визначаються за плановими платежами згідно графіку. Фактичні строки та суми платежів можуть відрізнятися від планових в залежності від змін у датах, сумах платежів, їх цільового призначення, реальна процентна ставка та абсолютне подорожчання кредитну можуть змінюватись. Розрахунки наведено в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону №1023-ХІІ споживачу надано чотирнадцять календарних днів для відкликання своєї згоди на укладення кредитного договору без пояснення причин. Проте ОСОБА_2 зазначеним правом не скористався, що свідчить про його згоду з умовами Кредитного договору. Більш того, протягом тривалого часу позичальник виконував умови оспорюваного договору саме в євро (в матеріалах справи містяться квитанції про сплату позичальником тіла кредиту, відсотків, комісії тощо), що також свідчить про визнання ним умов оспорюваного правочину. А, отже позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними та необґрунтованими.
4.5. Також, 31 березня 2025 року представником позивача надано відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про визнання правовідносин за Договором поруки №1 до Кредитного договору припиненими (а.с.61-62 т.5). Так, згідно з пунктом 1.1 Договору поруки, укладеного між Банком та ОСОБА_3 , поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за Договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/7389/17 та від 29 травня 2019 року у справі № 910/11429/18 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Однак, з матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою було підвищено процентну ставку з 12,0% до 12,5 % річних. Окрім того, в цей же день, а саме 01 листопада 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до Договору поруки № 1, відповідно до якої поручитель погодилась на пропозицію банку щодо збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом до 12,5 % річних.

V. Суть додаткових пояснень 

5.1. 08 березня 2023 року відповідач ОСОБА_5 надала письмові пояснення (а.с.100-103, 110, 111 т.4), за змістом яких згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14це14 за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом строку дії договору. 
Відповідно до пункту 1.5 Кредитного договору сторони досягли згоди, що сума кредиту та відсотків щомісячно погашається рівними частинами на протязі дії всього строку договору. Відповідно до підпункту 1.5.1 Кредитного договору погашення частки кредиту здійснюється щомісячно у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та відсотків. З розрахунку Банку доданого до позовної заяви вбачається, що розрахунок заборгованості за тілом кредиту зроблено з пропуском строку позовної давності щодо місячних платежів, за якими відповідно до умов договору повинно було погашатися тіло кредиту. Слід врахувати, що позов подано 09 листопада 2012 року, а заборгованість по періодичним платежам по тілу кредиту виникла з квітня 2009 року, тобто за певною частиною платежів сплив строк позовної давності. Відповідно до підпункту 4.2.2 Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому у випадку не своєчасного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Керуючись підпунктом 4.2.2 Кредитного договору, Банк направив досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором за вих. № б/н від 25 травня 2012 року (a.с. 91), відповідно до якої протягом 30 днів з моменту отримання вимоги позичальник повинен сплатити належні суми кредиту, відсотків та штрафів за кредитом. Вимога отримана позичальником ОСОБА_2 26 травня 2012 року. Згідно з вимогами Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. 3 доданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що розрахунок заборгованості по відсоткам зроблено станом на 26 березня 2015 року, тобто після дня встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту. Строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати одержання позичальником відповідної вимоги про дострокове повернення кредиту у повному обсязі. Тобто строк повернення кредиту настав 26 квітня 2012 року. Таким чином, Банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором. Кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , не встановлено розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, тому немає ніяких правових підстав нараховувати та стягувати відсотки в розмірі 12,5 % та пені на ці відсотки за кожен день користування, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Також звернула увагу, що рішенням кредитного комітету філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» №206/1 від 04.12.2012 року за Кредитним договором ОСОБА_2 вирішено припинити нарахування основних доходів та пені з 01 січня 2013 року. 
Що стосується заявленої вимоги позивача щодо стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 15 393,59 євро, відповідачем ОСОБА_2 після припинення права нараховувати банком відсотки були внесені наступні кошти 19 серпня 2013 року – 1 500 євро, 27 вересня 2013 року – 1 500 євро, 30 жовтня 2013 року – 1 000 євро, але відповідно до розрахунку Банк не зарахував ці кошти в рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту, та нарахував пеню на суму заборгованості без врахування внесених коштів. 
Що стосується заявленої вимоги позивача щодо стягнення пені за прострочені проценти за користування кредитом в розмірі 3 546,47 євро слід врахувати, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога про стягнення нарахованої на ці проценти неустойки (правова позиція викладена постанові ВС від 19 вересня 2018 року по справі №204/3294/14-ц). Також, відповідно до рішення кредитного комітету філії Одеського обласного управління AT «ОЩАДБАНК» за Кредитним договором ОСОБА_2 вирішено припинити нарахування основних доходів та пені з 01січня 2013 року. Ураховуючи те, що заборгованість в цілому не є безспірною, оскільки нарахована поза межами строку позовної давності та включає в себе незаконно нараховані після спливу строку кредитування проценти, то сума боргу, на яку нараховується позивачем 3% річних не відповідає дійсності. Вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 2 606,02 євро не підлягають задоволенню як розраховані з безпідставної суми боргу. 
Відповідно до додаткової угоди до Кредитного договору від 01 листопада 2008 року в пункті 1.1 Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит в сумі 65 000 євро, що по курсу НБУ станом на 05 вересня 2007 року становить 445 763,50 гривень. Таким чином, розмір кредиту, який позичальник мав повернути визначено за обмінним курсом: один євро дорівнює 6,857 гривень на день передачі грошей. Зазначені положення договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України. Відповідно до пункту 1.3 Кредитного договору графік платежів, предмет кожної супутньої послуги визначені в Додатку № 1-3 до Договору, та є невід`ємної його частиною. Відповідно до умов, викладених в Додатку № 1 (який є невід`ємної частиною та істотною умовою Кредитного договору) свої зобов`язання з повернення кредиту та відсотків позичальник повинен виконувати щомісячними платежами в сумі платежу, визначеній у валюті України – гривня. Відповідно до положень Додатку № 1 до Кредитного договору грошову суму за тілом кредиту позичальник ОСОБА_2 зобов`язувався повернути готівкою частинами за встановленим графіком, платежами не менше як 3 736,03 гривень, що еквівалентно 542 євро, у порядку та згідно з умовами, передбаченими цим договором. Таким чином, розмір періодичних платежів, які мав сплачувати позичальник, також визначено за обмінним курсом: один євро дорівнює 6,893 гривень на дату сплати грошей, визначену у Додатку 1 Договору. Зазначені положення договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України. Враховуючи вищезазначене, вбачається, що договором не встановлено розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, тому немає ніяких правових підстав нараховувати та стягувати відсотки в розмірі 12,5% та пені за кожен день користування, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Також вказана у позовній заяві Банку заборгованість в цілому не є безспірною, оскільки нарахована без врахування курсу іноземної валюти, встановленого договором.
5.2. 15 травня 2024 року та 31 березня 2025 року представник позивача надала свої додаткові пояснення (а.с.5-12, 69-76 т.5), відповідно до яких з Додатку № 1 до розрахунку заборгованості за Кредитним договором станом на 10 березня 2015 року вбачається, що за період з 08 вересня 2007 року по 01 грудня 2011 року ОСОБА_2 здійснювалося погашення кредиту. 01 грудня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за основним боргом позичальником сплачено грошові кошти в сумі 371,28 Євро. З позовом про стягнення заборгованості з відповідачів Банк звернувся 09 листопада 2012 року, тобто в межах строку кредитного договору та строку позовної давності. Окрім того, під час розгляду справи в суді, а саме 01 січня 2014 року, ОСОБА_2 здійснено погашення боргу за тілом кредиту в сумі 490,81 євро. 3 вищевикладеного вбачається, що твердження відповідача не ґрунтується на матеріалах справи, фактично відповідач вводить суд в оману, стверджуючи, що заборгованість по періодичним платежам виникла з квітня 2009 року, що спростовується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. А отже, відсутні підстави вважати, що Банк пропустив строки позовної давності.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору Банк зобов`язався надати на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 65 000,00 євро, а позичальник – отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим Договором строки кредит, а також сплатити проценти в розмірі 12,0% річних за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених чим Договором. 01 листопада 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду щодо збільшення відсоткової ставки до 12,5 % річних. Згідно з пунктом 1.2 Кредитного договору кредит надано на 10 (десять) років, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 05 вересня 2017 року. Як передбачено підпункті 1.6.1.1 пункту 1.6 Кредитного договору, нарахування процентів здійснюється, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. Відповідно до пункту 8.1 Кредитного договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору. Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. А отже, сторонами при укладанні Кредитного договору досягнуто домовленість щодо строку (терміну) виконання зобов`язання, щодо остаточного терміну повернення кредиту (пункт 1.2 Кредитного договору) та те, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором.
У межах кредитного договору позичальник отримав позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Таким чином, з урахуванням зазначених норм та у відповідності до підпункті 1.6.1.1 пункту 1.6 Кредитного договору Банк мав право нараховувати проценти за користування позичальником грошовими коштами у передбачених випадках неправомірної поведінки позичальника щодо несплати грошових коштів. Проценти були нараховані банком з 05 жовтня 2007 року по 10 березня 2015 року правомірно, виходячи з умов Кредитного договору. 
Пеня нарахована правомірно, виходячи з умов Кредитного договору та з урахуванням строків позовної давності, передбаченої сторонами в пункті 7.8 Кредитного договору, оскільки відповідно до пункту 5.2 Кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим Договором, позичальник зобов`язався сплатити на користь Банку пеню в розмірі 16 % від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. Відповідно до пункту 7.8 Кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3 (трьох років) для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього Договору. Із заяви про уточнення позовних вимог від 26 березня 2015 року та розрахунку заборгованості станом на 10 березня 2015 року вбачається, що пеня нарахована позивачем за період з 10 березня 2012 року по 10 березня 2015 року у загальному розмірі 18 940,06 євро. 
Крім того, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Також, у відповідності до висновку експерта, за результатами проведеної експертизи, в межах наданих документів, було встановлено, що не надається за можливе документально підтвердити розмір та валюту кредитних коштів, виданих ОСОБА_2 згідно з умовами Кредитного договору, а також розмір виниклої заборгованості по вказаному Кредитному договору, оскільки клопотання експерта не було виконано у повному обсязі щодо надання документів. Однак, Банком на ухвалу суду про витребування доказів надано всі наявні документи, що стосувалися укладення Кредитного договору, а також виписки по рахункам, розрахунки заборгованості, меморіальні ордери тощо. Тобто вказаний висновок експерта взагалі не може бути покладений в основу рішення суду, оскільки він жодним чином не підтверджує видачу кредитних коштів в валюті України. Окрім того, відповідачі тривалий час сплачували заборгованість саме в валюті євро, а отже відсутні підстави, які б підтверджували видачу кредитних коштів в іншій валюті ніж євро.
В додатку № 1 до Кредитного договору зазначено, що Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної відсоткової ставки визначена з метою запобігання завданню позичальнику моральної та матеріальної шкоди через надання недостовірної чи неповної інформації та є довідковою і складеною на момент укладання Договору. Реальна процента ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту визначаються за плановими платежами згідно графіку. Фактичні строки та суми платежів можуть відрізнятися від планових в залежності від змін у датах, сумах платежів, їх цільового призначення, реальна процентна ставка та абсолютне подорожчання кредитну можуть змінюватись. Розрахунки наведено в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку. Згідно з пунктом 1.9 Кредитного договору у випадку надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим Договором несе позичальник. На підставі статтей 47, 49 Закону №2121-ІІІ та статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», АТ «Ощадбанк» має право надавати кредити в іноземній валюті, що підтверджується копією банківської ліцензії НБУ № 148 від 31 грудня 1991 року, копією Дозволу НБУ № 148-2 від 29 квітня 2002 року.
Щодо можливості одночасного звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором представник позивача зазначила, що законодавцем передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки, як один із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя. Задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.
При цьому, на думку представника позивача, не зазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки не може бути підставою для відмови в позові іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду шляхом продажу такого предмета на прилюдних торгах. 
Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Під час розгляду справи відповідачка не доводила тих обставин, що квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним придатним для проживання житлом, яке є у неї на праві власності, такі обставини судами першої та апеляційної інстанцій не встановили, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що правила частини другої статті 109 ЖК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані з огляду на наявність у відповідача іншого житла на праві власності. Такі обставини підтверджують те, що під час виселення відповідача без надання їй іншого житла не буде порушено балансу інтересів іпотекодержателя та особи, яка зареєстрована та проживає у квартирі, переданій в іпотеку та на яку суд звернув стягнення. Підсумовуючи, Верховний Суд виснував про скасування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки вони не відповідають правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 109 ЖК України до спірних правовідносин за обставин, коли на праві власності відповідачеві належить інше майно, придатне для проживання (протилежного під час розгляду справи не встановлено). Враховуючи вищевикладене, Банк вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації.
Пункт 2 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року (далі – Закон № 1381-ІХ) передбачає, що Закон про мораторій втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. Зазначений мораторій скасований 23 вересня 2021 року відповідно до Закону України №1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті».

VІ. Інші процесуальні дії у справі

6.1. Ухвалою судді Пащенко Т.П. від 29 листопада 2012 року відкрито провадження у справі №1510/7688/12 (а.с.27 т.1).
6.2. ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до суду з зустрічними позовами до Банку про внесення змін до кредитного договору, визнання договору іпотеки та поруки припиненим. Ухвалами суду від 20 грудня 2012 року, 18 лютого 2013 року, 01 жовтня 2013 року та від 30 жовтня 2013 року зустрічні позови прийняті до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.43, 77, 160, 185 т.1).
6.3. Ухвалою суду від 15 січня 2013 року ОСОБА_4 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.65 т.1).
6.4. Ухвалою суду від 15 січня 2013 року справу призначено до судового розгляду (а.с.66 т.1).
6.5. Ухвалою суду від 21 серпня 2013 року витребувано докази з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10015/0456 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (а.с.135 т.1).
6.6. Ухвалою суду від 30 жовтня 2013 року витребувано докази з реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (а.с.186 т.1).
6.7. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Банку про зобов`язання здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами Кредитного договору відповідно до графіку платежів, та перевести в національну валюту України – гривню. Ухвалою суду від 25.11.2013 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.215 т.1).
6.8. Ухвалою суду від 18 грудня 2013 року призначено по справі судово-економічну експертизу (а.с.247, 248 т.1).
6.9. Ухвалою суду від 25 квітня 2014 року відновлено провадження у справі (а.с.8, 9 т.2).
6.10. Ухвалою суду від 13 травня 2014 рокуБанк зобов`язано надати докази експерту (а.с.113, 114 т.2)
6.11. Ухвалою суду від 14 липня 2014 року зупинено провадження у справі на час проведення експертизи (а.с.219 т.2).
6.12. Ухвалою суду від 30 жовтня 2014 року відновлено провадження у справі (а.с.31, 32 т.3).
6.13. Вказана цивільна справа перебувала у провадженні судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П., в подальшому у зв`язку з виходом останньої на лікарняний та подальшим виходом у декретну відпустку по догляду за дитиною до трьох років, справу передано для подальшого перерозподілу в порядку ч.3 ст.11-1 ЦПК України. В порядку, встановленому частиною 3 статті 11-1 ЦПК України, цивільна справа № 1510/7688/12 передана для розгляду судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Жигуліну С.М. Ухвалою судді Жигулін С.М. від 26 січня 2015 року справу прийнято до свого провадження (а.с.62, 63 т.3).
6.14. Ухвалою суду від 28 квітня 2015 року справу призначено до судового розгляду (а.с.139 т.3).
6.15. Ухвалою суду від 09 червня 2015 року витребувано докази з ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.140 т.3).
6.16. Ухвалою суду від 29 жовтня 2015 року призначено у справі судову економічну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження у справі (а.с.168, 169 т.3).
6.17. Ухвалою суду від 14 червня 2017 року відновлено провадження у справі (а.с.178 т.3).
6.18. Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року визнано потребу у надані представником Банку особистих пояснень та дослідження у судовому засіданні кредитної справи за договором про надання споживчого кредиту №1484 від 05 серпня 2007 року (а.с.19 т.3).
6.19. Ухвалою суду від 11 січня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.210, 211 т.3).
6.20. Ухвалою суду від 29 травня 2019 року призначено у справі судову економічну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження у справі (а.с.236, 237 т.3).
6.21. Ухвалою суду від 16 червня 2020 року відновлено провадження у справі (а.с.7, 8 т.4).
6.22. Ухвалами суду від 20 жовтня 2020 року, 25 листопада 2020 року, 22 квітня 2021 року, 03 березня 2023 року, 31 березня 2023 року, 20 квітня 2023 року, 13 червня 2023 року, 23 листопада 2023 року, 25 грудня 2023 року, 04 лютого 2024 року, 04 березня 2024 року, 10 квітня 2024 року, 19 червня 2024 року, 26 липня 2024 року та 19 березня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.16, 20, 21, 26, 88, 133, 143, 152, 174, 184, 223, 230, 248 т.4, а.с.25, 38 т.5).
6.23. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, визнано її обов`язкову явку (а.с.36 т.4).
6.24. Ухвалою суду від 19 червня 2023 року залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до Банку про визнання договору іпотеки припиненим, та зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до Банку про визнання договору іпотеки припиненим (а.с.152а т.4).
6.25. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 лютого 2025 року, справа №1510/7688/12 передана для розгляду судді Бальжик О.І. (підстава проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: звільнення з посади, рішення зборів суддів № 12 від 16.12.2024 року, наказ голови суду № 14-од від 17.02.2025 року). Ухвалою судді Бальжик О.І. від 19.02.2025 року справу прийнято до свого провадження, справу вирішено розглядати у загальному позовному провадженні (а.с.40-42 т.5).
6.26. Ухвалою суду від 25 липня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.113 т.5).
6.27. Під час розгляду справи здійснювалася повна фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

VІІ. Вступне слово учасників судового процесу

7.1. У судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала та наполягала на її задоволенні на підставі викладених у ній доводів. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала на підставі викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву доводів.
7.2. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , представники відповідачів - адвокати Міщенко І.Ю., Бальжик К.Д. заперечували проти задоволення первісного позову, просили задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позов, зустрічних позовних заявах та письмових поясненнях.
7.3. Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_4 , будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

VІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

8.1. 28 серпня 2007 року Банком повідомлено ОСОБА_2 про умови кредитування, згідно з якими: вид кредиту: довгостроковий; цільове використання: придбання авто; форма кредитування: готівкою; розмір відсоткової ставки: 12%; тип відсоткової ставки: проста; валюта кредиту: євро; сума, на яку може бути виданий: 65 000 тощо (а.с.167 т.1).
8.2. 05 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладений Кредитний договір №1484-ДКФ строком до 05 вересня 2017 року (а.с.15-16 т.1).
Пунктом 1.1 Договору встановлено, що банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 65 000 євро, що складає по курсу НБУ на 05 вересня 2007 року 448 323 гривні 85 копійок, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 65 000 ЄВРО по курсу НБУ, який буде діяти на момент погашення кредиту, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 12% (дванадцять відсотків) річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором.
Згідно з пунктом 1.2 Договору кредит надається на 10 років з терміном остаточного погашення не пізніше 05 вересня 2017 року на споживчі цілі.
Сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обслуговування зазначені в додатку №№1-3 до цього Договору, що є невід`ємною його частиною.
Відповідно до підпункту 1.4.2 пункту 1.4 Договору предметом договору є укладення в забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором іпотеки нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить майновим поручителям ОСОБА_4 на підставі договору дарування №3-1891 від 08.05.1997 року, та ОСОБА_5 на підставі договору дарування №3-7372 від 20.10.1998 року та договір поруки.
Підпунктом 1.4.5 пункту 1.4 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 542 євро, та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в ВАТ «Ощадбанк», починаючи з 05 жовтня 2007 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті у Філії – Ізмаїльське відділення №6708 ВАТ «Ощадбанк». Останній платіж в рахунок погашення кредиту, в розмірі 502 євро, та сплати нарахованих Банком процентів здійснити не пізніше 05 вересня 2017 року. 
Сплата нарахованих процентів здійснюється позичальником в валюті кредиту та в порядку, передбаченому цим Договором (підпункт 1.6.4 пункту 1.6 розділу 1 Договору). 
За змістом пункту 1.9 розділу 1 Договору у випадку надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов`язань з цим договором несе позичальник.
Як вбачається з підпунктів 1.11.-1.13 пункту 1 Договору, сторони погоджуються з тим, що Банк не дає жодних гарантій щодо незмінності розміру процентів за користування кредитом, а також розміру процентів за користування кредитом під час дії цього Договору внаслідок настання події, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів, в тому числі, залежно від зміни облікової ставки Національного банку України, зміни процентних ставок кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України може бути змінений Банком протягом строку дії цього Договору до повного виконання позичальником зобов`язання. Банк має право ініціювати зміну розміру процентів за користування кредитом по цьому Договору. В такому разі Банк направляє позичальнику та майновими поручителями, майно яких передано в заставу (іпотеку) Банку для забезпечення виконання зобов`язання позичальника, а також поручителю позичальника відповідне повідомлення з зазначенням нової процентної ставки, а також причин, з якими Банк пов`язує необхідність зміни процентів за користування кредитом та пропозицію укласти додатковий договір до цього Договору та договорів забезпечення виконання зобов`язання.
Якщо запропонований Банком розмір процентів за користування кредитом задовольнить позичальника, та майнові поручителі погодяться залишити в іпотеці Банку майно на умовах зміненої процентної ставки за користування кредитом, то позичальник зобов`язаний протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання відповідної пропозиції укласти додатковий до цього Договору про зміну процентної ставки за користування кредитом одночасно з підписанням додаткових(ого) договорів, документів забезпечення, у тому числі з майновими поручителями. 
Якщо позичальник та/або майнові поручителі відмовляться від пропозиції Банку про зміну процентної ставки за користування кредитом або залишать таку пропозицію без розгляду та відповіді протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту її надходження на адресу позичальника та/або майнових поручителів, вважається, що Банк вимагає дострокового повернення кредиту і позичальник зобов`язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту спливу 15-денного строку, що визначений сторонами як строк розгляду пропозиції Банку, повністю повернути Банку кредит та сплатити усі нараховані проценти за період фактичного користування кредитом та інші платежі, визначені цим Договором. 
Згідно з пунктом 1.14 розділу 1 Договору за надання банківських послуг позичальник сплачує Банку наступні комісійні винагороди за: 
надання кредиту – в розмірі 4 011 гривень 87 копійок. Сплата здійснюється протягом 1 робочого дня з моменту Договору; 
обслуговування кредиту – 80 гривень щомісяця; 
розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини основного боргу або залишку заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 0,3%, якщо фактичне користування кредитом до 3-х років: 0,2%, якщо термін фактичного користування кредитом від 3 до 5 років.
Відповідно до пункту 2.1 Договору виконання позичальником зобов`язань за цим Договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується нотаріально посвідченим договором іпотеки нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та належить майновим поручителям ОСОБА_4 на підставі договору дарування №3-1891 від 08.05.1997 року, та ОСОБА_5 на підставі договору дарування №3-7372 від 20.10.1998 року та договір поруки.
Як вбачається з підпункту 4.2.2 пункту 4.2 Договору Банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим Договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Підпунктом 4.3.2 пункту 4.3 Договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит в сумі 65 000 євро по курсу, який буде діяти на момент погашення кредиту, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим Договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому Договору сплатити штрафні санкції у строки та на умовах, що визначені цим Договором. 
Пункт 5.2 Договору передбачає, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми Кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим Договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 16% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.
У додатку №1 до Кредитного договору наведено Таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 05 вересня 2007 року (а.с.35 т.2).
У додатку №2 до Кредитного договору зазначено предмет супутніх послуг та обґрунтування їх вартості (а.с.127 т.1).
У додатку №3 до Кредитного договору зазначено Перелік послуг при кредитуванні фізичних осіб в національній (іноземній) валюти (а.с.128 т.1).
8.3. 05 вересня 2007 року між Банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №1 до Кредитного договору, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за Кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (а.с.19-20 т.1).
Згідно з пунктом 2.1 Договору у разі порушення боржником виконання зобов`язання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов`язання боржника перед кредитором згідно з умовами Кредитного договору к порядку, передбаченому цим Договором.
Відповідно до пункту 3.1 Договору поручитель відповідає по зобов`язаннях за вищезазначеним Кредитним договором кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.
Розділом 4 Договору передбачено, що порука припиняється: 
з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором;
якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язань за Кредитним договором не пред`явить вимог до поручителя; 
у випадку заміни боржника іншою особою, якщо поручитель не виявив згоди відповідати за нового боржника;
у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності;
не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання. 
Згідно з пунктом 6.1 Договору будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору повинні бути здійсненні в письмовій формі та будуть вважатися наданими належним чином, якщо надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу Сторін. Повідомлення можуть направлятись по факсу, при цьому такі повідомлення мають попередній характер і повинні підтверджені належним чином відповідно до положень цього пункту Договору.
8.4. У забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, Банком 05 вересня 2007 року укладено з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є майновими поручителями ОСОБА_2 , іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г., 05.09.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1662 (а.с.12-14 т.1). 
Згідно пункту 1.1 Іпотечного договору його предметом є житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності згідно договору дарування житлового будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 08 травня 1997 року за реєстром №3-1891, договору дарування частки житлового будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 1998 року за реєстровим №3-7372, зареєстроване за іпотекодавцями в Ізмаїльському міжміському бюро технічної інвентаризації відповідно 28 серпня 1997 року та 30 жовтня 1998 року в книзі 51а, номер запису 36, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 20007522, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно номер 15664181, виданого Комунальним підприємством Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації 21 серпня 2007 року, і немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких іпотекодавці отримали право власності на предмет іпотеки.
У відповідності до даного Договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцями зобов`язань за цим Іпотечним договором, а позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на нижченаведених умовах. 
Відповідно до пункту 3.14 Договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцями зобов`язань за цим Договором та позичальником за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки з боку третіх осіб.
Пунктом 3.1.7 пункту 3.1 Договору встановлено, що у випадку, якщо суми від продажу предмета іпотеки, та суми від реалізації іншого майна, яке буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право через суд вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна позичальника.
Згідно з п. 5.1 Договору у разі порушення позичальником зобов`язання за Кредитним договором та/або порушення іпотекодавцями умов цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
05 вересня 2007 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням іпотечного довогору накладено заборону відчуження зазначеного в договорі житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до припинення або розірвання іпотечного договору.
Право застави, та відповідно цей Договір, припиняє чинність у разі: припинення зобов`язання за Кредитним договором, забезпеченим цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавці не замінили або не відновили предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем на підставах, передбачених чинним законодавством України та цим Договором, права власності на предмет іпотеки; розірвання цього Договору за угодою сторін, яка посвідчується нотаріально; в інших випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 6.2 Договору). 
8.5. 28 серпня 2007 року ОСОБА_2 підписано «повідомлення про умови кредитування» (а.с.124 т.1).
8.6. Розпорядженням від 03 вересня 2007 року в рахунок дозволеного кредиту згідно Кредитного договору, 05 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 відкрито: кредитний рахунок № НОМЕР_1 , рахунок для обліку нарахованих доходів № 2283515008493, рахунок простроченої заборгованості № 22074513008493, рахунок прострочених нарахованих доходів № 2209528008493, рахунок договорів поруки № 90311510008493, рахунок застави нерухомого майна житлового призначення, рахунок застави інших об`єктів нерухомого майна № 95218500008493 (а.с.124а т.1).
8.7. Розпорядженням операційному управлінню (відділу), підписаного керівником установи ОСОБА_8 , головним бухгалтером Т.В. Любімовою та кредитним працівником О.І. Скульніченко 05 вересня 2007 року в рахунок дозволеного кредиту згідно Кредитного договору зобов`язано видати ОСОБА_2 65 000 євро готівкою (позичковий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.123 зв. т.1).
8.8. Згідно заяви на видачу готівки №1/172 від 05 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав 65 000 євро відповідно до Кредитного договору (а.с.123 т.1).
8.9. Як вбачається з витягу з протоколу №155 від 27 жовтня 2008 року засідання кредитного комітету Одеського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк», (пункт 5 питання №6): Розгляд питання щодо змін відсоткової ставки за кредитним договором фізичних осіб, вирішено (одноголосно): Встановити відсоткову ставку за кредитним договором № 1484-ДКФ від 05.09.2007 року на рівні 12,5% ОСОБА_2 з 01 листопада 2008 року (а.с.119 т.1). 
8.10. 01 листопада 2008 року, між Банком, поручителем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_2 укладена Додаткова угода №1 до Договору поруки до Кредитного договору, яка набрала чинності 01 листопада 2008 року, та якою доповнено до пункту визначення та тлумачення «Зобов`язання» до Договору поруки до Кредитного договору в редакції, згідно з рішенням кредитного комітету, а саме «Зобов`язання» - зобов`язання боржника перед кредитором, що випливає з Кредитного договору, а саме здійснити погашення кредиту у розмірі 65 000 євро, що складає по курсу НБУ на 05 вересня 2007 року 445 763,50 гривень, сплатити кредитору відсотки за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, штраф, пеню та інші платежі у розмірі, порядку та на умовах, зазначених у Кредитному договорі (а.с.34 т.2). 
8.11. В цей же день, 01 листопада 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору, якою змінено пункт 1.1 вказаного Договору, а саме Банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 65 000 євро, що складає по курсу НБУ на 05 вересня 2007 року 445 763 гривні 50 копійок, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 65 000 євро, що складає по курсу НБУ на 05 вересня 2007 року 445 763 гривні 50 копійок, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (а.с.17 т.1).
8.12. 08 грудня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладена Додаткова угода до Кредитного договору, якою доповнено пункт 1.5 в наступній редакції: починаючи з 01 квітня 2009 року позичальник зобов`язується щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 573 євро на відповідні рахунки позичальника, відкриті у філії – Ізмаїльське відділення № 6708 ВАТ «Ощадбанк». Останній платіж в рахунок погашення кредиту не пізніше 05 вересня 2017 року, у розмірі 472,55 євро по курсу НБУ, який буде діяти на момент погашення кредиту (а.с.18 т.1).
8.13. 29 грудня 2008 року на адресу ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 направлено повідомлення за №№ 5002, 5003 та 5004, за змістом яких у зв`язку зі збільшенням облікової ставки НБУ за період з моменту отримання кредиту до 12% річних та змінами ринкових процентних ставок на кредитному ринку України виникла необхідність встановлення процентної ставки за Кредитним договором з 01 листопада 2008 року у розмірі 12,5 % річних. 
Особистим підписом 29 грудня 2008 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 засвідчили, що ознайомлені з новою процентною ставкою (а.с.84-86 т.1).
8.14. 29 травня 2012 року Банком на ім`я ОСОБА_2 надіслано вимогу за вих.№1141 (копії для ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ), за змістом якої 25 травня 2012 року ним не виконані взяті на себе обов`язки та недотримані умови, передбачені пунктами 1.5, 3.4 Кредитного договору, у зв`язку із чим він у 30-денний строк має повернути всю суму кредиту та здійснити платежі по нарахованим процентам за користування кредитом та інших платежів станом на 25 травня 2012 року в сумі 52 121,27 євро, а також сплатити пеню в розмірі 16% від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення (а.с.6, 9, 87 т.1).
8.15. 12 жовтня 2012 року Банком на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надіслано вимогу за вих.№3768, за змістом якої станом на 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 не виконані взяті на себе обов`язки та недотримані умови, передбачені пунктами 1.5, 3.4 Кредитного договору, у зв`язку із чим вони у 30-денний строк мають повернути всю суму кредиту та здійснити платежі по нарахованим процентам за користування кредитом та інших платежів станом на 11 жовтня 2012 року в сумі 52 900,75 євро (а.с.88 т.1, а.с.97 т.2).
8.16. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек №12397389 від 07 листопада 2013 року, на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 20007522, накладено обтяження на підставі іпотечного договору від 05 вересня 2007 року, строк виконання: 05.09.2017 року (а.с.198 т.1).
8.17. З відповіді комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» №1297 від 28 листопада 2013 року вбачається, що надати інформацію про наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрованого майна не видається можливим у зв`язку з тим, що реєстр власників об`єктів нерухомого майна в КП «Ізмаїльське МБТІ» відсутній (а.с.234 т.1).
8.18. Згідно бази даних Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ізмаїл, Ізмаїльського та Кілійського районів за вих.№2306 від 28 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, транспортних засоби не зареєстровано; на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , 27.04.2001 року зареєстровано транспортний засіб «FIAT RITMО», д/н НОМЕР_2 , 1984 року випуску (а.с.235 т.1).
8.19. Як вбачається з висновку судово-економічної експертизи № 1/10-14 від 23 жовтня 2014 року, проведеної судовим експертом Морозовою О.С., зазначена банком у додатку №1 до Кредитного договору реальна процентна ставка кредиту у розмірі 14,49%, документально і розрахунково не підтверджується. За даними, узгодженими сторонами Кредитного договору у додатку №1, тобто за умови, що кредит надано у національній валюті України – гривні, реальна процентна ставка до чистої суми виданого кредиту дорівнює 70,77%. Зазначена банком у додатку №1 до Кредитного договору абсолютне значення подорожчання кредиту, за весь період кредитування, тобто з 05 вересня 2007 року по 05 вересня 2017 року, у розмірі 311 766 гривень 67 копійок документально і розрахунково підтверджується, за умови надання кредиту у національній валюті України – гривні. За наведених вище умов сукупна вартість кредиту документально і розрахунково підтверджується в сумі 760 090 гривень 52 копійки, тобто у розмірі зазначеним банком у додатку №1 до Кредитного договору. Визначити фактичну сукупну вартість, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту у євро не видається за можливе, оскільки а ні кредитним договором, а ні додатками до кредитного договору, ані іншими документами наданими на дослідження вартість супутніх послуг у валютному еквіваленті не зазначається. Положення про кредитування фізичних осіб Банку методику перерахування гривневих зобов`язань у валютний еквівалент, або валютних зобов`язань у гривневий еквівалент, не налічує.
У зв`язку з невиконанням клопотання у повному обсязі визначити валюту, суму і дату надання кредиту, не видається за можливе. Істотні умова кредитного договору, а саме сума кредиту, валюта кредиту, дата його надання і договором, і первинними банківськими документами відображена суперечливо. Складові частини Кредитного договору і первинні банківські документи, які повинні бути тотожні, оскільки взаємопов`язаними, суттєво різняться. У зв`язку з ненаданням на дослідження виписки ВАТ «Державний Ощадний банк України» рахунку № НОМЕР_1 за вересень 2007 року, з якого згідно п. 1.2 Кредитного договору, повинно було здійснюватись надання кредиту, унеможливлює дослідити відображення цієї операції у бухгалтерському обліку Банка. Тому визначитись, чи підтверджується бухгалтерськими документами передача у власність позичальникові іноземної валюти, тобто отримання ОСОБА_2 кредиту в Євро, не видається за можливе. Описані у дослідницькій частині цього висновку порушення вимог нормативно правових актів, що регламентують банківську діяльність, які вбачаються дослідженням наданих документів, унеможливлюють визначитись чи підтверджується нормативно передача у власність позичальникові іноземної валюти, тобто отримання ОСОБА_2 кредиту в євро.
Розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_2 по Кредитному договору станом на 27 листопада 2013 року, що наданий банком до суду, з підстав докладно описаних у змістовній частині цього Висновку, не відповідає документально і розрахунково ані договору про надання споживчого кредиту, з усіма додатками та додатковими угодами, ані первинним документам, наявним у матеріалах справи.
У зв`язку з невиконанням клопотання експерта у повному обсязі, неоднозначністю визначення істотних умов кредитного договору, та з підстав докладно описаних у змістовній частині цього Висновку, визначити суму заборгованості позичальника ОСОБА_2 , з яких складових частин (тіло кредиту, проценти, пеня тощо) ця заборгованість складається, ані станом на 27 листопада 2013 року, ані на 18 грудня 2013 року, не видається за можливе (а.с.2-28 т.3).
8.20. Згідно довідки за вих.№ 1209 від 16 квітня 2013 року рішенням кредитного комітету філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» №206/1 від 04 грудня 2012 року за Кредитним договором відносно ОСОБА_2 вирішено припинити нарахування основних доходів та пені з 01 січня 2013 року (а.с.161 т.3).
8.21. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 10 березня 2015 року строковий основний борг по кредиту становить 0, прострочений основний борг по кредиту –48 934, 99 євро, прострочені проценти за користування кредитом – 14 643, 56 євро, прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту – 3 040 гривень, пеня за прострочений основний борг – 15 393, 59 євро, пеня за прострочені проценти за користування кредитом – 3 546, 47 євро, пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту – 837, 73 гривень, 3% річних від прострочення сум заборгованості за Кредитним договором – 2 606, 02 гривень (а.с.98-108 т.3).

ІХ. Оцінка доказів та мотиви суду

Які правовідносини виникли між сторонами 

9.1. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
9.2. Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
9.3. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
9.4. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 вересня 2007 року між Банком та сторонами виникли кредитні правовідносини.
9.5. За умовами Кредитного договору Банк та ОСОБА_2 досягли згоди щодо всіх істотних його умов, а саме: 
предмет договору – надання Банком позичальнику кредитних коштів;
суми кредиту – 65 000 євро;
валюти кредиту – євро; 
строку користування кредитом – до 05 вересня 2017 року; 
цільового призначення кредиту – споживчі потреби; 
розміру процентної ставки – 12% річних; 
порядку та строків погашення кредиту – щомісячними платежами відповідно до графіка, який є невід`ємною частиною договору;
порядку сплати процентів;
забезпечення виконання зобов`язань – договором поруки та договором іпотеки;
відповідальності за порушення зобов`язань – сплата пені та інших платежів;
права Банку вимагати дострокового повернення кредиту – у випадках, визначених договором. 
9.6. Факт видачі кредиту в розмірі 65 000 євро доведено заявою на видачу готівки №1/172 від 05 вересня 2007 року (а.с.123 т.1), розпорядженням операційному управлінню (відділу) від 05 вересня 2007 року (а.с.123 зв. т.1). Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання щодо надання коштів у повному обсязі.
9.7. Стаття 553 ЦК України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
9.8. За змістом статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
9.9. На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором сторонами укладено договір поруки та договір іпотеки, відповідно до умов яких поручитель ОСОБА_3 відповідає солідарно з боржником ОСОБА_2 , а виконання кредитного зобов`язання забезпечено іпотекою житлового будинку, який належить на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Щодо припинення Договору поруки

9.10. 13 серпня 2008 року, 01 листопада 2008 року та 08 грудня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладені додаткові угоди до Кредитного договору, якими збільшено розмір процентів за користування кредитом з 12% до 12,5% річних, та змінено щомісячну суму погашення кредиту рівними частинами з 543 євро до 547 євро, в подальшому – 573 євро. А відтак, на думку суду, зі збільшенням процентної ставки збільшився обсяг зобов`язання боржника.
9.11. За змістом статей 11, 526 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору.
9.12. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої статті вказаної статті договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.
9.13. Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.
9.14. Так, за правилами, передбаченими абзацом третім частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
9.15. Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.
9.16. Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
9.17. Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.
9.18. За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки.
9.19. У постанові від 17 листопада 2020 року у справі № 705/3113/15 Верховний Суд звернув увагу на те, що висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
9.20. Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).
9.21. Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
При цьому, зміст цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.
Для застосування цієї норми достатньо встановити такі зміни в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання). Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.
До таких висновків дійшла об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі 569/11865/16-ц (провадження № 61-18995сво18).
9.22. Крім того, у постановах Верховного Суду України від 05 червня 2013 року зі справи №6-43цс13, постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року зі справи № 910/7389/17 і від 29 травня 2019 року зі справи № 910/11429/18 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.
Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом третім частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
Приписи частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.
За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Такий правовий висновок щодо застосування положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року зі справи № 910/13109/18 та в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року зі справи № 903/998/19.
9.23. Пунктом 6.4 розділу 6 Договору поруки сторони узгодили, що доповнення та зміни умов Договору вносяться за згодою сторін і оформлюється додатковими угодами.
9.24. Судом встановлено, що 01 листопада 2008 року, у день укладення Додаткової угоди №1 між Банком та боржником ОСОБА_2 щодо збільшення процентної ставки з 12% до 12,5%, між Банком, боржником ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду №1 до Договору поруки до Кредитного договору, якою обсяг зобов`язання боржника збільшено з 12 відсотків за користування кредитом до 12,5.
9.25. Відтак, майновий поручитель ОСОБА_3  власноручно надала свою згоду на зміну умов Кредитного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких вона здійснює згідно з Договором поруки. 
9.26. З огляду на викладене, суд приходить висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання припиненим з 01 листопада 2008 року Договору поруки до Кредитного договору задоволенню не підлягають.

Щодо зобов`язання Банку здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами Кредитного договору відповідно до графіку платежів, та перевести в національну валюту України 

9.27. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
9.28. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).
9.29. Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.
9.30. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.
9.31. Як роз`яснив Верховний суд у постанові від 01 квітня 2026 року у справі №761/18405/23, традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
9.32. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
9.33. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
9.34. Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору Банк надав позичальнику ОСОБА_2 позику в іноземній валюті – 65 000 євро, із зазначенням еквіваленту у гривні станом на день укладення відповідного договору, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит в сумі 65 000 євро по курсу НБУ, що який буде діяти на момент погашення кредиту. 
Також у відповідності до пункту 1.5 Кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 542 євро.
Підпунктом 1.6.4 пункту 1.6 Кредитного договору передбачено, що сплата нарахованих процентів здійснюється позичальником в валюті кредиту та в порядку, передбаченому цим Договором. 
За змістом пункту 1.9 розділу 1 Кредитного договору у випадку надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов`язань з цим договором несе позичальник.
У підпункті 4.3.2 пункту 4.3 Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит в сумі 65 000 євро по курсу НБУ, який буде діяти на момент погашення кредиту. 
За змістом Додаткових угод до Кредитного договору сторони також визначили валюту зобов`язання у євро. 
9.35. Відтак, сторони Кредитного договору домовились, що валютою боргу (грошова одиниця, в яких обчислена сума зобов`язання) є євро, і сума грошових коштів, яка має буде повернена, повинна відповідати розміру суми грошових коштів, що позичені, за курсом Національного банку України на день повернення.
9.36. А тому, на думку суду, вимога позивача ОСОБА_2 за зустрічним позовом щодо здійснення перерахунку всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами Кредитного договору відповідно до графіку платежів та переведення в національну валюту України за своєю суттю є вимогою про зміну умов Кредитного договору в судовому порядку. Однак, згідно зі статтею 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не наділений повноваженнями втручатися в умови договору та змінювати валюту зобов`язання за відсутності згоди кредитора.
9.37. Зазначення у Таблиці сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки валюти платежу (грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання) – гривні, на висновки суду не впливає. 
9.38. Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що погашення суми кредиту здійснювалося позичальником ОСОБА_9 у валюті – євро (а.с.40-98 т.2). 
9.39. Суд вважає за можливе не давати оцінку висновку судово-економічної експертизи №1/10-14 від 23 жовтня 2014 року, проведеної судовим експертом Морозовою О.С., оскільки він не надає суду можливість визначити валюту, суму, дату надання кредиту, суму заборгованості позичальника ОСОБА_2 , а також з яких складових частин (тіло кредиту, проценти, пеня тощо) ця заборгованість складається.
9.40. Враховуючи, що обов`язок повернути кредит в євро передбачений умовами Кредитного договору, підписаного сторонами добровільно, а законних підстав для примусової конвертації валютних операцій в гривню судом не встановлено, позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом про зобов`язання Банку здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами Кредитного договору відповідно до графіку платежів, та перевести в національну валюту України задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення комісійної винагороди, пені за прострочену комісійну винагороду та визнання недійсною умови Кредитного договору про стягнення комісійної винагороди 

9.41. Відповідач стверджував, що умова кредитного договору, за якою він повинен щомісячно вносити відповідачеві, крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову плату, є несправедливою в силу приписів статті 18 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 13 січня 2006 року. Ця умова суперечить частині третій статті 55 Закону України № 2121-III. Тому згідно з частиною першою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України її слід визнати недійсною.
9.42. Надаючи оцінку вказаним доводам, суд виходить з такого.
9.43. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
9.44. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
9.45. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).
9.46. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
9.47. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).
9.48. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.
Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).
9.49. Судом встановлено, що у пункті 1.14 розділу 1 Кредитного договору сторони погодили плату за надання банківських послуг (надання кредиту, обслуговування кредиту та розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини основного боргу або залишку заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника). У цьому ж пункті договору сторони визначили, що позичальник повинен вносити таку плату щомісячно.
9.50. Суд вважає, що умову кредитного договору про таку плату слід визнати недійсною.
9.51. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). За змістом цього припису об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь.
Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти.
9.52. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), серед яких є відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій (пункт 2 частини першої, пункт 11 частини другої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
9.53. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
9.54. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
9.55. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).
9.56. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
9.57. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
9.58. Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові зауважила, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни.
На час укладення кредитного договору стаття 18 Закону № 1023-XII передбачала, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу 
добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Стаття 19 Закону №1023-XII містить положення про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII ). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19 Закону №1023-XII ). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII).
10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила №168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.
Наведені вище приписи ЦК України, Закону № 1023-XII у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, та Закону № 2121-III прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина перша статті 18 Закону № 1023-XII передбачала можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством.
Отже, припис частини першої статті 18 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, та припис частини третьої статті 215 ЦК України, передбачають визнання умови договору (правочину) недійсною (недійсним). За історичного та системного тлумачення цих приписів таке визнання в обох випадках здійснює суд.
9.59. За змістом частини першої статті 18 Закону № 1023-XII у вказаній редакції та частини третьої статті 55 Закону № 2121-III оспорюваний пункт 1.14 Кредитного договору зобов`язав позивача придбати платну послугу з управління кредитом, чим обмежив надані йому законодавством права, зумовлені забороною банку вимагати від клієнта придбання будь-яких послуг як обов`язкову умову, зокрема, для отримання кредиту. 
9.60. Тому доводи позивача щодо відсутності підстав для задоволення вимоги про визнання недійсною умови кредитного договору про внесення позичальником на користь банку плати за управління кредитом є помилковими. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України таку умову слід визнати недійсною.
9.61. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до Банку про визнання недійсним пункту 1.14. Кредитного договору та відмови у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комісійними винагородами в сумі 3 040 гривень.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту

9.62. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
9.63 Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
9.64. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
9.65. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
9.66. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
9.67. За змістом статті 553 ЦК України забезпечувальний механізм поруки полягає у залученні додаткового боржника, який поряд з основним відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником. При укладенні договору поруки виникає множинність осіб на боці боржника, і законодавець визначає солідарні обов`язки для цих боржників.
9.68. Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України: у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
9.69. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
9.70. Отже, суть солідарного обов`язку полягає в тому, що у випадку невиконання боржником грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор має право вимагати виконання цього грошового зобов`язання одночасно як від боржника, так і від поручителя. Водночас солідарну відповідальність щодо заборгованості поза встановленим частиноючетвертою статті 559 ЦК України строком поручитель не несе.
9.71. Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання та надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти згідно з погодженими сторонами умовами договору, натомість останній зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, порушив строки повернення кредитних коштів і сплати відсотків, у зв`язку з чим кредитор скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту (частина другастатті 1050 ЦК України) та, направивши позичальнику і поручителю досудові вимоги про повернення повної суми кредиту, змінив строк виконання грошового зобов`язання. 
9.72. Вимоги про дострокове виконання кредитного зобов`язання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали 26 травня 2012 року, строк кредитування вважається таким, що настав 26 червня 2019 року.
9.73. Згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком, розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 10 березня 2015 року становить 48 934,99 євро (а.с.98 т.3).
9.74. Зважаючи на встановлення факту солідарного обов`язку, а також на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на спростування заявленого кредитором розміру заборгованості за тілом кредиту, суд вважає, що така сума невиконаного позичальником кредитного грошового зобов`язання в розмірі 48 934,99 євро є доведеною, а отже позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення тіла кредиту

9.75. Згідно доводів відповідачів, розрахунок заборгованості за тілом кредиту здійснено з пропуском строку позовної давності щодо щомісячних платежів, за якими відповідно до умов Кредитного договору повинно погашатися тіло кредиту. Зокрема, позов подано 09 листопада 2012 року, а заборгованість за періодичними платежами по тілу кредиту виникла з квітня 2009 року, а отже на думку відповідачів, за певною частиною платежів сплив строк позовної давності.
9.76. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
9.77. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
9.78. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
9.79. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
9.80. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (10 років), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
9.81. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. 
9.82. Як вбачається з розрахунку заборгованості, заборгованість за періодичними платежами виникла з квітня 2009 року, з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором Банк звернувся 09 листопада 2012 року.
9.83. Відповідно до частин першої, другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. 
9.84. Відповідно до вказаного розрахунку заборгованості боржником вчинялися дії, які свідчать про визнання ним боргу, а саме погашення кредиту у травні, червні, липні, вересні та жовтні 2009 року (а.с.99-106 т.3), а отже підстав для відмови у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності в цій частині немає.

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після пред`явлення Банком вимоги про дострокове повернення кредиту
9.85. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
9.86. Частина третя статті 1054 ЦК України визначає, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
9.87. Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (надалі – Закон №1023-ХІІ) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
9.88. Частиною 10 статті 11 Закону №1023-ХІІ передбачено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 
1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або
2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або
3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 
4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. 
9.89. Право Банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній Банком частині передбачено пунктом 3.4 Кредитного договору та пунктом 5.3 Іпотечного договору. Зокрема, але не виключно, у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, належних до сплати комісійних винагород та інших платежів за цим Договором на один календарний місяць. 
9.90. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон Украі?ни «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ (надалі – Закон №1734-VІІІ), якии? визначає загальні правові та організаціи?ні засади споживчого кредитування в Украі?ні. Закон №1023-ХІІ застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VІІІ (стаття 11 Закону №1023-ХІІ у редакціі?, чинніи? з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо редитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону №1023-ХІІ. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон №1734-VІІІ, а у частині, що и?ому не суперечить, - також Закон №1023-ХІІ. 
Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 Закону №1023-ХІІ у редакціі?, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковии? досудовии? порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. 
9.91. 29 травня 2012 року у зв`язку із порушенням пунктів 1.5, 3.4 Кредитного договору Банком на ім`я боржника ОСОБА_2 надіслано вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та інших платежів, а також щодо сплати пені. Копії вимоги надіслані для відома поручителю ОСОБА_3 та іпотекодавцям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . 
Аналогічну досудову вимогу направлено Банком на ім`я іпотекодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 12 жовтня 2012 року. 
9.92. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
9.93. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
9.94. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
9.95. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 10 років – до 05 вересня 2017 року включно.
9.96. Відтак, у межах строку кредитування до 05 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_2 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з червня 2012 року, відповідач мав обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
9.97. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
9.98. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, а також у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
9.99. З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
9.100. А відтак, на думку суду, позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі, зазначеній в досудовій вимозі Банку від 29 травня 2012 року – 2 274,66 євро.

Щодо стягнення 3% річних від прострочених сум кредиту 

9.101. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір 
процентів не встановлений договором або законом. 
9.102. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
9.103. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.22)).
9.104. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
9.105. Відтак, враховуючи, що боржник ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 2 606,02 євро підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення пені 

9.106. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
9.107. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.
9.108. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
9.109. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.
9.110. У постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.
Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.
9.111. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.
9.112. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.
9.113. З заявленої Банком позовної вимоги про стягнення пені за прострочені проценти вбачається, що її розмір обрахований за період з 10 березня 2012 року по 10 березня 2015 року.
9.114. Приймаючи до уваги, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а саме після 29 червня 2012 року, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочені проценти підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 148, 09 євро (з 10 березня по 29 червня 2012 року).
9.115. Похідні вимоги про стягнення пені за прострочену комісійну винагороду в сумі 837,73 гривень задоволенню не підлягають у зв`язку з безпідставністю вимог про стягнення заборгованості за комісійними винагородами в сумі 3 040 гривень (див.9.61 пункт судового рішення).
9.116. Натомість, пеня за прострочений основний борг в розмірі 15 393,59 євро за кредитом, яка також обрахована з 10 березня 2012 року по 10 березня 2015 року, на думку суду, підлягає стягненню в повному обсязі, оскільки строк позовної давності до позовних вимог про стягнення основного боргу за кредитом не сплив.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження

9.117. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
9.118. Згідно зі статтею 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
9.119. Відповідно до частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
9.120. Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (надалі – Закон № 898-IV) визначає, що іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
9.121. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
9.122. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 898-IV іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
9.123. Згідно із частиною першою статті 12 Закону №898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
9.124. Частиною першою статті 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
9.125. У судовому засіданні встановлено, що12 жовтня 2012 року Банком на ім`я іпотекодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надіслано вимогу про усунення порушення шляхом сплати заборгованості за Кредитним договором, яка залишена без виконання. 
9.126. Згідно з частиною 5 статті 3 Закону № 898-IV іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
За приписами частини 6 вказаної статті у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
9.127. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону № 898-IV).
9.128. Відповідно до положень статті 11 Закону № 898-IV майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.
9.129. Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
9.130. У постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону № 898-IV та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки переважне перед іншими стягувачами.
При цьому, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.
9.131. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)). 
9.132. Приймаючи до уваги, що позичальник ОСОБА_2 та іпотекодавці ОСОБА_5 та ОСОБА_4 добровільно заборгованість за кредитним договором не погасили, суд приходить висновку, що позовні вимоги Банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню в повному обсязі.
9.133. Щодо продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження суд вважає за необхідне зазначити таке.
9.134. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону № 898-IV) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону № 898-IV); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).
9.135. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
9.136. Положеннями частини 1 статті 39 Закону № 898-IV передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається про його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
9.137. Частина перша статті 41 Закону № 898-IV визначає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
9.138. Разом з тим, початкова ціна предмета іпотеки у грошовому вираженні, у випадку реалізації предмета іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, визначається на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 757/71482/17-ц. При цьому такі обставини не можуть також бути підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.
9.139. Відповідно до Закону від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України розділ VI «Прикінцеві положення» Закону «Про іпотеку» доповнено п. 5-2 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст.ст. 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
9.140. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовженоУказами Президента України.
9.141. Відтак, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на прилюдних торгах має бути зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Щодо виселення з житлового будинку

9.142. Відповідно до статті 39Закону № 898-IV одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
9.143. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
9.144. Положення частин першої, другої статті 40 Закону №898-IV визначають, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
9.145. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
9.146. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
9.147. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
9.148. Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
9.149. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
9.150. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
9.151. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
9.152. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
9.153. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
9.154. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, в яких Велика Палата зазначила, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а його відсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселенн. 
9.155. Судом встановлено, що житловий будинок, який належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, та з якого позивач просить виселити останніх, не був придбаний за кредитні кошти, які надані Банком та повернення яких було забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
9.156. Відтак, на думку суду, що дана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки норми частини 2 статті 109 ЖК УРСР зобов`язують саме банк надати сім`ї інше постійне жиле приміщення, не гірше ніж те, яке вони втрачають, в рахунок компенсації втрати права власності.
9.157. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, встановивши, що право власності на переданий в іпотеку банку будинок набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, за відсутності відомостей про можливість надання позивачем одночасного з вирішенням питання про їх виселення із спірного будинку іншого постійного житлового приміщення, суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла на підставі положень частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39 та 40 Закону № 898-IV, а тому позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Х. Розподіл судових витрат

10.1. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 2 623 (дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 50 копійок (3 219 ? 81,5 / 100), виходячи з таких вихідних даних.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (надалі – Закон № 3674-VI) у редакції від 18 жовтня 2012 року за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про Державний бюджет на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року № 4282-VI (надалі – Закон № 4282-VI) на 2012 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня установлено в розмірі 1 073 гривні.
Як вбачається з платіжного доручення №5314 від 05 листопада 2012 року Банком за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачено 3 219 гривень (а.с.1 т.1)
Станом на 9 листопада 2012 року офіційний курс євро до гривні, встановлений Національним банком України, становив 10,1799 гривень за 1 євро.
10.2. Також, у зв`язку із задоволенням зустрічного позову відповідача ОСОБА_2 , який був звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII, з позивача у відповідності до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 107 гривень 30 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України, виходячи з таких вихідних даних.
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону 3674-VI у редакції від 18 жовтня 2012 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становила 0,1 розміру мінімальної заробітної плати.
Відповідно до статті 13 Закону № 4282-VI на 2012 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня установлено в розмірі 1 073 гривні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, 

В И Р І Ш И В :

1. Позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ЄДРПОУ: 09328601, адреса: 65125, м. Одеса, вул. Базарна, буд.17) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_1 ), про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку, – задовольнити частково. 
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором №1484-ДКФ від 05 вересня 2007 року в розмірі 69 357 (шістдесят дев`ять тисяч триста п`ятдесят сім) євро 35 центів за курсом Національного банку України на день виконання рішення, яка складається з: 48 934 (сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять чотири) євро 99 центів – заборгованість за тілом кредиту, 2 274 (дві тисячі двісті сімдесят чотири) євро 66 центів – проценти за користування кредитом, 15 393 (п`ятнадцять тисяч триста дев`яносто три) євро 59 центів – пеня за прострочений основний борг, 148 (сто сорок вісім) євро 09 центів – пеня за прострочені проценти, 2 606 (дві тисячі шістсот шість) євро 02 центи – 3% річних від прострочених сум.
В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1484-ДКФ від 05 вересня 2007 року в розмірі 69 357 (шістдесят дев`ять тисяч триста п`ятдесят сім) євро 35 центів за курсом Національного банку України на день виконання рішення, звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею – 77,8 кв. м, житловою площею – 53,3 кв. м, і складається із літ. А – будинок житловий глинобитний, літ. Б – літня кухня, літ. В – вбиральня, літ. Г – сарай, літ. Д – навіс, літ. Е, Ж – гаражі, № 1-8 – надвірні споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 628 кв. м, який належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності згідно договору дарування житлового будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 08 травня 1997 року за реєстром № 3-1891, договору дарування частки житлового будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 1998 року за реєстровим № 3-7372, право власності на вищевказаний предмет іпотеки зареєстроване за іпотекодавцями в Ізмаїльському міжміському бюро технічної інвентаризації 28 серпня 1997 року та 30 жовтня 1998 року в книзі 51а, номер запису 36, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 20007522, згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно номер 15664181, виданого Комунальним підприємством Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації 21 серпня 2007 року, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
2. Зустрічний позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – ОСОБА_2 , про визнання правовідносин за договором поруки до кредитного договору припиненими, - залишити без задоволення. 
3. Зустрічний позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним пункту 1.14 кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами кредитного договору відповідно до графіку платежів, та перевести у національну валюту України, – задовольнити частково.
Визнати недійсним пункт 1.14 Кредитного договору №1484-ДКФ від 05 вересня 2007 року.
У задоволенні решти зустрічних позовних вимог, - відмовити.
4. Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» понесені та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 623 (дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 50 копійок.
5. Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 107 (сто сім) гривень 30 копійок, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.
6.Копії рішення надіслати для відома сторонам.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: 	О.І.Бальжик