ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 285/3779/25
провадження № 61-1630св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року у складі колегії Борисюка Р. М., Павицької Т. М., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» (далі - ТОВ «ФК «Айконс») звернулося до суду з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 04 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 737472 (далі - кредитний договівр), відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 3 000,00 грн безготівковим перерахуванням на платіжну картку строком на 30 днів. Відповідач зобов`язався своєчасно повернути кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання за договором не виконав внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 9 340,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 3 000,00 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 4 630,00 грн; заборгованості за комісіями і відсотками - 1 710,00 грн.

28 квітня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, за яким ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 

28 квітня 2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» як новий кредитор відповідно до умов договору про відступлення права вимоги № 1-28/04/2021 відступило право вимоги за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Айконс», у зв`язку з чим товариство набуло права грошової вимоги до відповідача.

ТОВ «ФК Айконс» просило суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 737472 від 04 травня 2020 року у розмірі 9 340,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області рішенням від 27 жовтня 
2025 року позов ТОВ «ФК «Айконс» задовольнив частково. Стягнув
з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Айконс» заборгованість у розмірі 
4 710,00 грн, з яких: 3 000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 1 710,00 грн - сума заборгованості за відсотками. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав доведеним, що ТОВ «ФК «Айконс» є новим кредитором у зобов`язаннях з відповідачем, відповідно до умов кредитного договору, що укладений 04 травня 2020 року між ОСОБА_1 та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна». Матеріали справи не містять і відповідачем не надано доказів сплати ним суми основного боргу в розмірі 3 000,00 грн за договором № 737472 від 04 травня 2020 року, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Крім того, згідно із пунктом 1.4.2. договору стандартна процента ставка складає 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього договору, якщо клієнт не виконав умови зазначені в пункті 1.4.1 договору для застосування зниженої процентної ставки. Таким чином, розмір відсотків згідно з договором становить 1 710,00 грн (3 000,00 грн х 1,9% х 30 днів). Стягнення з відповідача комісії та відсотків у більшому розмірі договором не передбачено.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд виснував про зменшення розміру таких витрат до 2 500,00 грн, що, виходячи з фактичних обставин цієї справи, вважав справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат саме такому розмірі.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 08 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року визнав неподаною та повернув заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на 08 січня 2026 року ОСОБА_1 недоліки апеляційної скарги протягом встановленого судом строку не усунув, тому на підставі статей 185, 357 ЦПК України апеляційну скаргу слід вважати неподаною і повернути заявникові.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

05 лютого 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся
до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема зазначає, що ухвала суду про залишення апеляційної скарги без руху від 16 грудня 2025 року постановлена суддею Житомирського апеляційного суду Борисюком Р. М. одноособово, в той час як оскаржувана ухвала постановлена за участю колегії із трьох суддів. Також в ухвалі про залишення без руху апеляційної скарги чітко не зазначено недоліки, які б мали бути усунуті заявником. 

Звертає увагу, що в період із 17 листопада 2025 року до 28 листопада 2025 року він перебував на стаціонарному лікуванні в місті Києві, де йому робили складну операцію по частковому відновленню слуху у лівому вусі, який він втратив на фронті. Операція не виявилася вдалою і в подальшому його лікування буде продовжуватися. Під час лікування у заявника не було можливості займатися питанням подання апеляційної скарги, оскільки увесь час займався підготовкою до операції. Апеляційну скаргу ним подано 05 грудня 2025 року та з урахуванням часу стаціонарного лікування її було подано на 24 день строку, передбаченого на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 22 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не подано. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний шляхом відтворення позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер телефону відповідача. Умовами договору визначено суму кредиту - 3 000,00 грн; строк кредиту - 30 днів (з можливістю його пролонгації в порядку, визначеному розділом 4 договору, шляхом ініціювання клієнтом продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту укладанням додаткової угоди до договору); кредит надається у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 , зазначену позичальником в особистому кабінеті (а. с.13, 16-19). Договір укладений у формі електронного документа з відповідним електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора.

Відповідач прийняв умови та правила надання банківських послуг, кредитний договір підписаний електронним цифровим підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора, що є однією із форм укладення кредитного договору.

Відповідач розмір заборгованості за кредитним договором не спростував. Також ним не надано доказів на підтвердження своїх доводів про не укладання ним кредитного договору.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що у ньому визначені основні істотні умови, характерні для такого виду договору, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. 

ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а. с.13)

Свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ «Лінеура Україна» виконало та перерахувало на картковий рахунок відповідача обумовлену суму коштів, про що свідчить лист ТОВ «УПР» від 21 травня 2025 року, та 04 травня 2020 року на платіжну карту № НОМЕР_1 зараховано 3 015,00 грн, номер якої вказаний відповідачем у підпункті 2.1. договору (а. с. 25).

28 квітня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, за яким ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором № 737472, укладеним з ОСОБА_1 

28 квітня 2021 року ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» як новий кредитор відповідно до умов договору про відступлення права вимоги №1-28/04/2021 відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним ТОВ «Лінеура Україна» з ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Айконс», у зв`язку з чим останнє набуло права грошової вимоги до відповідача.

27 жовтня 2025 року Звягельським міськрайонним судом ухвалено рішення без участі сторін (а. с. 83-87). Відповідно до супровідного листа суду копію рішення від 27 жовтня 2025 року направлено на адресу ОСОБА_1 (а. с. 88). 

Копію рішення суду ОСОБА_1 отримав 31 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується роздруківкою трекінгу поштових відправлень та не заперечувалося відповідачем (а. с. 92).
У період із 17 листопада до 28 листопада 2025 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні. Стаціонарне лікування закінчилося 28 листопада 2025 року, тоді як строк подання апеляційної скарги спливав 01 грудня 2025 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає 
з огляду на таке.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги встановлено статтею 356 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 356 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. 

Суд апеляційної інстанції установив, що 27 жовтня 2025 року Звягельським міськрайонним судом ухвалено рішення без участі сторін. Відповідно до супровідного листа, копію рішення від 27 жовтня 2025 року було направлено на адресу ОСОБА_1 , яке він отримав 31 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку (а. с. 88, 92).

У період із 17 листопада до 28 листопада 2025 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні. Стаціонарне лікування закінчилося 28 листопада 2025 року, тоді як строк подання апеляційної скарги спливав 01 грудня 2025 року.

05 грудня 2025 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій просив, зокрема, поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року.

Клопотання про поновлення строку мотивоване тим, що копію судового рішення ОСОБА_1 отримав 31 жовтня 2025 року, за період із 17 листопада 2025 року до 28 листопада 2025 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Інституті отоларингології ім. професора О. С. Космийченка НАМН України у м. Києві, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого. Таким чином, заявник звертав увагу, що з 31 жовтня 2025 року до 30 листопада 2025 року 12 днів ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, а тому не міг з об`єктивних причин подати вчасно апеляційну скаргу.

Житомирський апеляційний суд у складі судді Борисюка Р. М. ухвалою від 16 грудня 2025 року визнав неповажними підстави пропуску строку апеляційного оскарження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року залишив без руху.

Апеляційний суд ухвалу мотивував тим, що посилання заявника на те, що він перебував у період з 17 листопада 2025 року до 28 листопада 2025 року на стаціонарному лікуванні, саме по собі не може бути визнано поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду з огляду на те, що з моменту отримання повного тексту рішення (31 жовтня 2025 року) і до початку стаціонарного лікування (17 листопада 2025 року) ОСОБА_1 мав достатній час для підготовки та подання апеляційної скарги, однак будь-яких дій у цей період, спрямованих на реалізацію свого права на апеляційне оскарження, не вчинив.

Стаціонарне лікування закінчилося 28 листопада 2025 року, тоді як граничний строк подання апеляційної скарги спливав 01 грудня 2025 року, тобто відповідач мав щонайменше кілька днів для реалізації права на апеляційне оскарження, проте скористався ним лише 05 грудня 2025 року, без наведення причин такої бездіяльності. Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів того, що стан його здоров`я унеможливлював звернення до суду шляхом направлення апеляційної скарги поштою, через представника або в електронній формі.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд надав ОСОБА_1 строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для звернення до апеляційного суду із заявою про поновлення строку та надав можливість зазначити інші поважні причини для поновлення пропущеного строку.

Таким чином, в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху апеляційний суд чітко зазначив причини, за наявності яких визнав необґрунтованими доводи заявника щодо поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження, та дії, які повинен вчинити заявник для усунення недоліків апеляційної скарги.

17 грудня 2025 року копія ухвали апеляційного суду направлена на адресу ОСОБА_1 та отримана ним 22 грудня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, однак ОСОБА_1 у визначений судом строк, який спливав 01 січня 2026 року, недоліки не усунув.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач не усунув недоліки апеляційної скарги станом на 08 січня 2026 року, тому на підставі статей 357, 185 ЦПК України апеляційну скаргу вважав апеляційну скаргу неподаною і повернув її заявникові.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з оскаржуваною ухвалою суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

За процедурою, визначеною процесуальним законом, суд апеляційної інстанції при відкритті апеляційного провадження і за наявності клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення вирішує питання про поновлення процесуального строку та перевіряє наявність обставин, на які посилається заявник у клопотанні про поновлення строку. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наданих доказів.

Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити, чи є такий строк значним та чи його поновлення не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з урахуванням балансу суспільного та приватного інтересу (постанова Верховного Суду від 10 червня 2026 року у справі № 457/525/19, провадження № 61-5284св26).

Процесуальне законодавство дає можливість апеляційному суду діяти на власний розсуд під час вирішення питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, однак, виконуючі такі дискреційні повноваження, суд зобов`язаний обґрунтувати підстави прийняття відповідного рішення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2025 року у справі № 405/2610/23, провадження № 61-6535св24).

Статті 127, 357, 358 ЦПК України не визначають конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

Водночас суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою, яка подає апеляційну скаргу, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити, чи є такий строк значним, та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з урахуванням балансу суспільного та приватного інтересу (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2026 року у справі № 753/17912/24, провадження № 61-7862св25).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржила судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Отже, вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд повинен ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.

Суд апеляційний інстанції встановив, що в період з 17 листопада 2025 року 
до 28 листопада 2025 року заявникперебував на стаціонарному лікуванні.

Як до перебування на стаціонарному лікуванні, так і після його закінчення ОСОБА_1 доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження не надав, та після отримання 22 грудня 2025 року ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху з підстав визнання неповажними причин пропуску строку на подання апеляційної скарги від 16 грудня 2025 року не усунув недоліки апеляційної скарги станом на 08 січня 2026 року, 

З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано відповідно до статей 185, 357 ЦПК України повернув апеляційну скаргу заявнику.

Колегія суддів зазначає, що строк звернення до суду (строк оскарження судового рішення) - це проміжок часу протягом якого особа має право звернутися до суду (оскаржити судове рішення). Поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно із частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

На відміну від процесуальних строків встановлених судом (частина друга статті 
127 ЦПК України), процесуальний строк, встановлений законом, не може бути продовжений, оскільки його максимальна (гранична) межа визначена законом, але може бути поновлений судом за заявою учасника справи, якщо суд визнає причини його пропуску поважними.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що строки на апеляційне оскарження продовжилися на час його перебування на стаціонарному лікуванні протягом 12 днів, є необґрунтованими та не відповідають вимогам закону.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що ухвала суду про залишення апеляційної скарги без руху від 16 грудня 2025 року постановлена суддею Житомирського апеляційного суду Борисюком Р. М. одноособово, водночас оскаржувана ухвала про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення постановлена у складі колегії за участю трьох суддів, Верховний Суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини шостої статті 357 ЦПК України питання про залишення апеляційної скарги без руху вирішує суддя-доповідач протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги, а питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Згідно із частиною третьою статті 34 ЦПК України перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції здійснюється колегією суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.

Отже, суддя-доповідач та колегія суддів суду апеляційної інстанції, вирішуючи питання про залишення апеляційної скарги без руху та про визнання апеляційної скарги неподаною і її повернення заявнику діяли у межах та в порядку, передбаченому процесуальним законом, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для його скасування.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | В. В. Сердюк
| О. М. Осіян
| Н. Ю. Сакара