справа № 208/14598/25 
провадження № 2/208/1437/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 р.   м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі судді Подкопаєвої І.А., за участю секретаря судового засідання – Компанієць І.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
В С Т А Н О В И В :
До Заводського районного суду міста Кам`янського звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що сторони 23.08.2013 року у місті Мінськ Республіки Білорусь уклали шлюб, про що зроблено актовий запис за № 1241. У шлюбі народилася донька – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Мінськ, Руспубліка Білорусь. Сімейне життя подружжя не склалося, спільне господарство подружжя не веде, проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують. Спільна дитина фактично проживає із нею та перебуває на її утриманні, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не надає в добровільному порядку фінансової допомоги на утримання дитини. 
З огляду на вищевикладене, просить розірвати шлюб із відповідачем та стягнути з нього аліменти на утримання дитини в судовому порядку.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2025 року головуючою суддею визначено суддю Подкопаєву І.А..
Ухвалою від 12.01.2026 року позовна заява залишена без руху, надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 (десяти) днів з дати отримання ухвали суду.
21.01.2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 12.01.2026 року.
Ухвалою від 22.01.2026 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи наданий строк для подання заяв по суті справи.
04.02.2026 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів.
Ухвалою від 11.02.2026 року суд клопотання позивача задовольнив, постановив проводити судові засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів.
В судовому засіданні, призначеному на 17.02.2026 року, позивач брала участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити за відсутності відповідача.
Відповідач в судове засідання, призначене на 17.02.2026 року, не з`явився, відомості про належне повідомлення відповідача у матеріалах справи відсутні, поштове відправлення з судовою повісткою повернулось на адресу суду без вручення адресату із зазначенням причини повернення – «за закінченням терміну зберігання».
В зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час та місце судового засідання, суд відклав розгляд справи в судовому засідання до 06.03.2026 о 08 годині 30 хвилин.
В судове засідання, призначене на 06.03.2026 року, позивач брала участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, за відсутності відповідача.
Відповідач в судове засідання, призначене на 06.03.2026 року, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 
Ухвалою, внесеною до протоколу підготовчого засідання 06.03.2026, суд постановив перейти до стадії ухвалення рішення суду, проголошення рішення суду призначено на 12.03.2026 року о 11 годині 00 хвилин.
В судове засідання, призначене на 12.03.2026 року, учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили.
Ухвалою від 12.03.2026 суд поновив судовий розгляд справи з метою встановлення змісту норм права іноземної держави – Республіки Білорусь в частині питання припинення (розірвання) шлюбу.
Судове засідання, призначене на 07.04.2026, знято з розгляду в зв`язку із перебуванням судді у відрядженні.
В судове засідання, призначене на 22.04.2026, з`явилась позивач, заявила клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомив. 
В судове засідання, призначене на 07.05.2026, з`явилась позивач, відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомив.
Позивач заявила клопотання про витребування інформації у Міністерства юстиції України, зокрема щодо змісту норм права іноземної держави – Республіки Білорусь в частині питання припинення (розірвання) шлюбу.
Ухвалою від 07.05.2026 суд клопотання позивача про витребування доказів задовольнив.
29.06.2026 року на адресу суду від Міністерства юстиції України надійшла витребувана судом інформація.
В судове засідання, призначене на 15.07.2026, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили, від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали цивільної справи, долучені докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами.
23.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис за № 1241. Місце реєстрації укладення шлюбу: Відділ ЗАГС адміністрації Жовтневого району м. Мінська. Після укладення шлюбу присвоєнні прізвища: чоловікові – ОСОБА_4 , дружині – ОСОБА_4 . 
Факт укладення шлюбу підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим 23 серпня 2013 року Відділом запису актів громадянського стану адміністрації Жовтневого району м. Мінська, на якому проставлена спеціальна відмітка «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)», що містить переклад з білоруської та російської мов на українську мову, засвідчений в нотаріальному порядку 02.10.2025 року за реєстровим № 4768, 4769 (а.с. 6 - 9).
Подружжя має доньку – ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 3423. Місце народження: Республіка Білорусь, м. Мінськ. Батьки: батько – ОСОБА_1 , білорус, мати – ОСОБА_1 , українка. 
Факт народження дитини у шлюбі від подружжя підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 26.11.2014 року Відділом запису актів громадянського стану адміністрації Московського району м. Мінська, на якому проставлена спеціальна відмітка «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)», що містить переклад з білоруської та російської мов на українську мову, засвідчений в нотаріальному порядку 02.10.2025 року за реєстровим № 4768, 4769 (а.с. 10 - 13).
Фактичні шлюбні відносини між подружжям припинились.
ОСОБА_5 має громадянство Республіки Білорусь та має право на постійне проживання на території України, що підтверджується посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 , виданою 04.02.2022 органом 1203 на підставі 03/03, запис № 19890221-11921, дата закінчення строку дії 03.02.2032 (а.с. 16).
Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/008554179 від 21.10.2023 ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
ОСОБА_6 має громадянство Республіки Білорусь та має право на постійне проживання на території України, що підтверджується посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_4 , виданою 04.02.2022 органом 1203 на підставі 03/03, запис № 19910804-10757, дата закінчення строку дії 03.02.2032 (а.с. 19).
Відповідно до відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради № 19/14452 від 18.11.2025 ОСОБА_6 з 21.10.2023 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25).
Аналіз фактичних обставин справи свідчить, що між сторонами виник спір, що випливає з приватноправових відносин учасників цивільних правовідносин, що характеризується наявністю іноземного елементу, зокрема і позивач, і відповідач мають громадянство іноземної держави, хоча і мають право на постійне проживання на території України.
Провадження у справах за участю іноземних осіб регулюється Розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України. 
Відповідно до частин першої, другої статті 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.  У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.
У постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 947/18611/21, суд наголосив, що у міжнародному цивільному процесі під підсудністю цивільних справ за участю іноземних осіб (міжнародною підсудністю) розуміють компетенцію судових органів тієї чи іншої держави щодо розгляду та вирішення певних категорій цивільних справ з іноземним елементом і здійснення окремих процесуальних дій стосовно іноземного елемента. Тому спочатку необхідно вирішити питання про те, чи підлягає розгляду конкретна справа на території держави, до суду якої звернувся заявник, а вже потім має бути визначений конкретний суд, наділений повноваженнями вирішувати подібні цивільні справи.
Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регулюється Законом України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:
хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;
юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави;
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом .
Відповідно до частини першої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.
Відповідно до частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 
1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 
2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;
4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні .
Тобто суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи – відповідача. 
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 522/3693/19.
В межах даної справи пред`явлено позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, відповідач та позивач як іноземні громадяни мають постійне місце проживання на території України, відтак розгляд справи належить до компетенції національного суду України загалом та Заводського районного суду міста Кам`янського зокрема. 
Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (частина перша статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Колізійні норми сімейного права містяться в розділі ІХ Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відповідно до частини другої статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.
Відповідно до частини першої статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання (частина друга статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
Щодо визначення права, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, то суд встановив, що і позивач, і відповідач мають громадянство Республіки Білорусь, а тому вирішення питання припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом держави, громадянами якої вони є – законодавством Республіки Білорусь.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на законодавство України як право, що регулює питання розірвання шлюбу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 жовтня 2025 року у справі № 369/16696/20 звернув увагу, що те, які саме приписи законодавства вважав застосовними до спірних правовідносин позивач, і як він їх тлумачив, не є визначальним для вирішення спору. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтував вимоги щодо захисту права, тоді як юридична кваліфікація цих обставин у позовній заяві й інших заявах по суті справи не обмежує суд у виборі норм права для вирішення спору. Незгода суду з наведеним позивачем юридичним обґрунтуванням не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи самостійно дає юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункти 49, 50), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20) (пункт 9.52) та у справі № 904/5726/19 (пункти 9.55 - 9.58), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (пункти 59, 60), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (пункт 32), від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (пункт 65)).
Інакше кажучи, вказівка позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальною для вибору судом тих приписів, які слід застосувати, вирішуючи спір. З`ясувавши під час розгляду справи, які нормативні приписи вказала сторона справи або інший її учасник для обґрунтування вимог чи заперечень, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні відносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (пункт 33), від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (пункт 66)).
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини.
Правила встановлення змісту норм права іноземної держави визначені у статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Так, відповідно до частин першої – четвертої статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. Якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України.
В матеріалах справи відсутні відомості та/або документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, зокрема Республіки Білорусь.
Як слідує з листа Міністерства юстиції України про надання інформації від 17.06.2026 року за вих. № 88558/108011-22-26/19.3.3 правові відносини між Україною та республікою білорусь у цивільних справах було врегульовано Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, статтею 15 якої визначалось, що центральні установи юстиції Договірних Сторін на прохання надають одна одній відомості щодо чинного або того, що було чинним на їх територіях, внутрішнього законодавства і про практику його застосування установами юстиції. 
Відповідно до Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції пр. правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» № 2783-ІХ від 01.12.2022 року було зупинено дію Конвенції у відносинах з республікою білорусь з 27.12.2022 року та здійснено вихід з Конвенції. Враховуючи зазначене, відсутні підстави для витребування інформації щодо змісту норм права республіки білорусь в частині припинення (розірвання) шлюбу (а.с. 90).
Оскільки зміст норм права іноземної держави– Республіки Білорусь щодо припинення (розірвання) шлюбу в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.
За приписами статті 3 Сімейного кодексу України (далі – СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Таке положення національного законодавства України відповідає вимогам статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушуванням її до шлюбу та збереження шлюбних відносин, що не допускається відповідно до частини першої статті 24, частини четвертої статті 56 СК України та порушує принцип добровільності шлюбу.
Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до вимог статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, або інтересам дитини, що мають істотне значення.
Проаналізувавши встановлені обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючі відносини між подружжям, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, дійшов до висновку, що подальше спільне життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечитиме інтересам позивача та моральним засадам суспільства, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.
Так, суд встановив, що малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має постійне місце проживання на території України, відтак до спірних аліментних правовідносин застосуванню підлягає національне законодавство України.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Аналогічне положення міститься і у статті 180 Сімейного кодексу України (далі – СК України).
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України).
Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина четверта статті 183 СК України).
Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Як вбачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) на утримання дитини є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню 
Одночасно з тим, суд відмовляє у стягненні аліментів в частині встановлення мінімального розміру аліментів не менше, ніж одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували що заробіток відповідача є достатнім для встановлення такого мінімального розміру аліментів.
З огляду на вищевикладене, виходячи з принципу справедливості та розумності, з урахування вимог статті 182 СК України суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з відповідача слід стягнути аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.11.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами статті 141 ЦПК України.
Частинами першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 131 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Так, позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України № 3674-VI судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (частина перша статті 3 Закону України № 3674- VI).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду: 1) позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX від 19.11.2024 року, чинний і діючий на дату подання позовної заяви, у статті 7 встановив, що з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3 028 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років становить 3 196 гривень.
Пункт 3 частини першої статті 176 ЦПК України зазначає, що ціна позову визначається: у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
Отже, вимога про стягнення аліментів підлягає грошовій оцінці та, з огляду на це, є майновою вимогою, розмір якої становить ціну позову.
Суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.11.2025 року. 
Виходячи з мінімального розміру аліментів (50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) ціна позову складає 9 588 гривень (3 196 грн х 50 % х 6 місяців). 
За подання позовної заяви сплаті підлягав би судовий збір у сумі 1 211,2 гривень (9 588 грн. * 1 % = 95,88 грн, але не менше 1 211,2 грн та не більше 15 140 грн).
Відповідач доказів звільнення його від сплати судового збору, клопотань про звільнення від сплати судового збору або зменшення його розміру суду не надав.
Тому, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу у сумі 969,00 гривень та на користь держави судового збору, який мав бути сплачений позивачем за подання до суду позовної заяви майнового характеру у сумі 1 211,2 гривень.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 244, 258, 259, 263 - 265, 268, 272, 273, 496, 497 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 6 – 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – задовольнити повністю.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , зареєстрований 23.08.2013 року Відділом ЗАГС адміністрації Жовтневого району м. Мінська, актовий запис № 1241.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.11.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу у сумі 969,00 гривень (дев`ятсот шістдесят дев`ять грн. 00 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1 211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://zv.dp.court.gov.ua/sud0415/
Рішення суду знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб - адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; 
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя  І.А.  Подкопаєва