ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/392/26	
Суддя І інстанції – Сагун А.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Кальника В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини надмірно виплачені кошти грошового забезпечення в сумі 4954,87 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідач був призваний на військову службу по мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_1 та зарахований до списків особового складу і на всі види забезпечення. Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 23.02.2024 №260-ОС відповідача призначено на посаду інспектора прикордонної служби вищої категорії – начальника гранатометного відділення прикордонної комендатури швидкого реагування. Позивач зазначає, що наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 30.12.2025 №1880-ОС відповідача було знято з усіх видів забезпечення у зв`язку з неприбуттям до медичної установи для проходження військово-лікарської комісії. Водночас, як вказано у позові, до моменту зняття з забезпечення відповідачу нараховано та виплачено грошове забезпечення за грудень 2025 року у повному обсязі, яке фактично надійшло на його картковий рахунок. У зв`язку з цим утворилась переплата грошового забезпечення у сумі 4 954,87 грн, що, на думку позивача, свідчить про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів. Позивач вважає, що зазначені кошти були набуті та збережені відповідачем без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню у судовому порядку як збитки, завдані державі.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.12.2025 №1880-ОС «Про особовий склад» солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення, у зв`язку з тим, що він не прибув до медичної установи для проходження ВЛК. До моменту зняття з усіх видів забезпечення, йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення за повний місяць грудень 2025 року, яке він отримав на картковий рахунок. Таким чином переплата грошового забезпечення ОСОБА_1 за грудень 2025 року становить – 4954,87 грн. Таким чином, Відповідач набув та зберіг майно, а саме грошові кошти в сумі 4954,87 грн. без достатньої правової підстави, оскільки самовільно залишив місце служби під час дії воєнного стану та фактично не виконував військового обов`язку, що стало підставою для звернення військовою частиною НОМЕР_1 до суду з даним позовом. Вважають, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки був відсутній на службі без поважних причин, проте отримував грошове забезпечення.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Відповідач був призваний на військову службу по мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наказом начальника «Про особовий склад» від 20.06.2023 №455-ОС, яким його зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення (а.с.7). 
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону «Про особовий склад» від 23.02.2024 №260-ОС (а.с.6) відповідача призначено на посаду інспектора прикордонної служби вищої категорії – начальника гранатометного відділення прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ).
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону «Про особовий склад» від 30.12.2025 №1880-ОС (а.с.8) відповідача з 26.12.2025 було знято з усіх видів забезпечення у зв`язку з неприбуттям до медичної установи для проходження військово-лікарської комісії.
Наказом «Про особовий склад» від 05.01.2026 №11-ОС (а.с.5) відповідач з 05.01.2026 зарахований у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону.
До моменту зняття із забезпечення відповідачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення за грудень 2025 року у повному обсязі, яке фактично отримано ним на картковий рахунок. Розмір переплати визначено у сумі 4954,87 грн, що підтверджується розрахунковими листами за відповідний період (а.с.11).
Зазначені кошти добровільно відповідачем не повернуті (докази протилежного суду не надано), а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, що виплата грошового забезпечення за грудень 2025 року була здійснена внаслідок рахункової помилки фінансового органу або що отримання цих коштів відбулося внаслідок недобросовісної поведінки відповідача у розумінні цивільного законодавства. Вказане свідчить, що позивач фактично обґрунтовує позов необхідністю повернення виплаченого грошового забезпечення як безпідставно набутого майна, однак сам по собі факт подальшого зняття з забезпечення не є достатньою правовою підставою для висновку про безпідставність первісної виплати, здійсненої за період проходження військової служби. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 3 жовтня 2019 року 
№ 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі – Закон №160-IX).
Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 160-IX, у ньому нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: 
4) матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
5) пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано;
Відповідно до частини першої, другої статті 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Згідно частини 1 статті 6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону №160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
В свою чергу, частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 10 Закону № 160-IX передбачено, що відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування. 
Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. 
Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування. 
У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.
Згідно з частиною 1 статті 12 Закону № 160-IX, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Положеннями статті 14 Закону № 160-IX визначено, що наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством. Старший за службовим становищем командир (начальник) не рідше одного разу на квартал перевіряє законність і обґрунтованість притягнення осіб до матеріальної відповідальності та розмір сум, які підлягають стягненню. У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ. 
Таким чином, відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем, як загальне правило, здійснюється у позасудовому порядку – на підставі наказу командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності з подальшим стягненням відповідних сум із її грошового забезпечення. 
Водночас відшкодування шкоди у судовому порядку має виключний характер і допускається лише у випадках, прямо передбачених законом, зокрема: у разі завдання шкоди військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження зборів – за умови відмови від добровільного її відшкодування; у разі відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, – за наявності відмови особи від добровільного відшкодування; у разі завдання шкоди командиром (начальником) – за позовом вищестоящого органу; у разі притягнення особи до кримінальної відповідальності – шляхом пред`явлення цивільного позову в межах кримінального провадження; а також у разі звільнення особи зі служби – якщо вона відмовилася від добровільного відшкодування шкоди або якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності не було прийнято до її звільнення. 
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Пунктом 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. 
Отже, обов`язок повернення майна виникає у разі його набуття або збереження без достатньої правової підстави чи у разі відпадіння такої підстави. Водночас законодавець встановлює спеціальне правило щодо грошових виплат, які є засобом існування особи, зокрема заробітної плати та прирівняних до неї платежів, відповідно до якого такі суми не підлягають поверненню, якщо їх виплата здійснена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності з боку набувача. Навіть за умови кваліфікації спірних правовідносин як таких, що пов`язані з безпідставним набуттям коштів, їх стягнення можливе лише за наявності виняткових обставин, а саме встановлення рахункової помилки при здійсненні виплат або доведення недобросовісності набувача. 
З матеріалів справи вбачається, що виплата грошового забезпечення відповідачу здійснювалась у період перебування його на військовій службі та зарахування до списків особового складу військової частини на підставі наказу від 20.06.2023 №455-ОС (а.с.7), а також у зв`язку з проходженням служби на посаді, визначеній наказом від 23.02.2024 №260-ОС (а.с.6). 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що факт подальшого видання наказу від 30.12.2025 №1880-ОС (а.с.8) про зняття з усіх видів забезпечення у зв`язку з неприбуттям до медичної установи для проходження ВЛК сам по собі не змінює правової природи виплат, які нараховані та здійснені за період перебування особи на військовій службі. 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що виплата грошового забезпечення за грудень 2025 року була здійснена внаслідок рахункової помилки фінансового органу або що отримання цих коштів відбулося внаслідок недобросовісної поведінки відповідача у розумінні цивільного законодавства. 
Позовні вимоги фактично обґрунтовані необхідністю повернення виплаченого грошового забезпечення як безпідставно набутого майна, однак як вірно зазначив суд першої інстанції сам по собі факт подальшого зняття з забезпечення не є достатньою правовою підставою для висновку про безпідставність первісної виплати, здійсненої за період проходження військової служби. 
Відтак, позивачем не доведено наявності сукупності умов, необхідних для застосування статті 1212 ЦК України, зокрема факту безпідставності набуття коштів у розумінні закону.
Окрім іншого судом першої інстанції принагідно акцентовано увагу на тому, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проведення службового розслідування щодо встановлення причин та обставин виникнення заявленої переплати грошового забезпечення, а надані документи не підтверджують факт прийняття уповноваженим органом відповідного рішення за результатами такого розслідування.
Також, у матеріалах справи відсутні докази звільнення відповідача з військової служби, натомість наявні накази свідчать виключно про зарахування його до списків особового складу, призначення на посаду та подальше зняття з усіх видів забезпечення, що саме по собі не є тотожним припиненню військової служби у розумінні чинного законодавства. 
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог і доводами апеляційної скарги зазначених висновків не спростовано, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі. 
В повному обсязі постанова складена 21 липня 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова 

суддя В.В. Кальник