ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/31324/25

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Баранник Н.П., Кругового О.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 р. (суддя Букіна Л.Є.) в адміністративній справі №160/31324/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №2035351-2411-0462-UA12020010000033698, прийняте 15.08.2025 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, яким визначено податок на належне йому нерухоме майно - автостоянку за адресою: АДРЕСА_1 , за 2020 рік на суму 
В обґрунтування позовних вимог вказувалось на протиправне визначення податкового зобов`язання, зважаючи на наявність преференцій, передбачених підпунктом "е" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки така автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості, використовується у власній господарській діяльності та відноситься до малих архітектурних форм.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 р., ухваленим за результатом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що автостоянка є об`єктом нерухомості та має малі архітектурні форми, використовувалась позивачем як фізичною особою-підприємцем з економічним видом діяльності 52.21 –Допоміжне обслуговування наземного транспорту, для здійснення господарської діяльності, наявні підстави для застосування норми «е» пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обгрунтоване, вказуючи на відсутність використання автостоянки у підприємницької діяльності та доказів віднесення автостоянки до об`єкту малих архітектурних форм.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі.
Позивач є суб`єктом господарювання – фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є Допоміжне обслуговування наземного транспорту (КВЕД 52.21). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивачу належить автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 674311612101), загальна площа якої (кв.м) складає 1 310,5. Частка власності 1/1. Предметом спору є прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення №2035351-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року, яким позивачеві визначено податкове зобов`язання на суму 5 157,91 грн. Об`єктом оподаткування визначено зазначену вище автостоянку, податковий період – 2020 рік.
Позивач вважає вказане рішення протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки позивачем не надано доказів подання у 2020 році повідомлення до контролюючого органу за формою № 20-ОПП про об`єкт нерухомого майна, а саме на автостоянку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 674311612101) через яке провадиться діяльність. Не надано суду будь-яких інших доказів того, що означений об`єкт нежитлової нерухомості використовувався позивачем під час провадження господарської діяльності у 2020 році. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, означений об`єкт нежитлової нерухомості передавався позивачем в оренду, що спростовує доводи останнього з цього приводу та додатково свідчить на користь висновку про те, що такий об`єкт не використовувався позивачем у господарській діяльності, принаймні, протягом усього податкового періоду 2020 року.
Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, які регулюються Податковим кодексом України (ПК України).
Згідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України). Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Позивач вважає, що у спірному випадку підлягає застосуванню підпункт "е" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, відповідно до положень якого не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Аналіз цієї правової норми дозволяє дійти висновку про те, що для її застосування необхідним є наявність наступних умов: - об`єкт повинен відноситися до нежитлової нерухомості; - об`єкт повинен використовуватися суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу; - суб`єктам господарювання повинен провадити свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Відповідно до даних Державного реєстру прав на нерухоме майно автостоянка віднесена до нежитлової нерухомості, що сторонами не заперечується.
Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань, позивач має статус фізичної особи-підприємця, зареєстрований у 2008 році, що також сторонами по справі підтверджено.
Наступним підлягає з`ясуванню питання про те, чи використовувався у 2020 році цей об`єкт нерухомого майна у підприємницькій діяльності. 
Відповідно до п. 8.1, п. 8.2 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588, платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом. Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України. Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду. 
ОСОБА_1 не подавав таке повідомлення до контролюючого органу щодо автостоянки, як об`єкту, через який він провадить підприємницьку діяльність. Крім того, як встановив суд першої інстанції, автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 , передавалась в оренду. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, який наявний в матеріалах електронної судової справи, ця автостоянка була передана позивачем в оренд (безстрокову) ТОВ «НЬЮДЕВЕЛОПМЕНТ», про що на арк 17, 18 Інформації міститься відповідний запис державного реєстратора. Договір оренди був розірваний 22.04.2020. Однак, доказів використання позивачем цієї автостоянки у підприємницької діяльності позивача матеріали справи не містять. Додані до апеляційної скарги талони паркування неможливо ідентифікувати з позивачем у зв`язку із відсутністю інформації про те, ким вони видані.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для скасування оскарженого рішення, які визначені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, - відсутні.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 р. в адміністративній справі №160/31324/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 27 липня 2026 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя Н.П. Баранник 

суддя О.О. Круговий