ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/16056/23
провадження № 2/753/3881/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року         м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Кулика С.В., за участю секретарів судового засідання Щербак А.О., Мірошниченко І.Р. представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 

ВСТАНОВИВ : 
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 28.11.2018 року між ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , було укладено договір позики. Згідно умов вказаного договору, позикодавець передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1019476,00 грн., що станом на дату укладення договору було еквівалентно 35646,00 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення договору, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 24.05.2019 року включно. Відповідач порушив умови договору та не повернув суму позики в повному обсязі у встановлений строк. За період з дати укладення договору відповідачем частково будо повернуто кошти у розмірі 1524 доларів США.27.04.2021 року між ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 29.11.2018 року. Відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а позивач прийняв право вимоги за зазначеним договором позики. Станом на 31.08.2023 року сума неповернутої заборгованості становить 1303460,00 грн., що за середнім курсом продажу долару США комерційними банками еквівалентно 34122,00 доларів США. Розмір пені станом на дату подання вказаного позову за період з 31.08.2022 року по 30.08.2023 року становить 4757630,6 грн. Враховуючи наведене позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 6061090,46 грн., з яких 1303460,00 заборгованість з повернення позики, 4757630,46 грн., пеня.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.11.2023 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду. 
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що в договорі про відступлення права вимоги вказано, що від імені первісного позикодавця ОСОБА_5 , договір підписано її представником ОСОБА_6 , на підставі довіреності, однак до позову вказану довіреність не було долучено, що викликає у відповідача певні сумніви у повноваженні цього представника. Крім того зазначено, що зі змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_3 оплатив на користь ОСОБА_5 , вартість права вимоги. На укладення цього договору та прийняття коштів надав нотаріально посвідчену згоду чоловік первісного кредитора ОСОБА_7 . Представник відповідача, зазначає, що платність відступлення права вимоги є ознакою договору факторингу, в той час як такий договір можуть укладати виключно фінансові установи. Оскільки позивач є фізичною особою, то цей договір є нікчемним. Крім того, цей договір не може бути вважатися укладеним як договір купівлі продажу, оскільки в ньому не визначена ціна. Тому виникають додаткові сумніви в укладенні договору відступлення права вимоги у квітні 2021 року, при тому, що згоду на відступлення первісному кредитору надав її чоловік ще у 2018 році. Крім того, заборгованість відповідача не може бути розрахована за курсами комерційних банків оскільки курси в купівлі продажу валюти в них є різними, а тому всі зазначені в позові суми є приблизними та є припущенням. Щодо пені зазначено, що вказаний розмір пені в чотири рази перевищує розмір заборгованості, що свідчить про намір позивача здійснити безпідставне збагачення за рахунок іншої сторони. Крім того вказана пеня була нарахована у період військового стану. 
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначено, що договір права вимоги укладений в письмові формі та підписаний сторонами правочину, є чинним, а отже будь які сумніви щодо переходу права вимоги до позивача є безпідставними. Окрім того зазначено, що одночасно з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором позики, ОСОБА_5 , та ОСОБА_8 , 27.04.2021 року укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Наявність укладеного нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки є ще одним доказом укладення вказаних вище правочинів та підтверджує перехід права вимоги за договором позики до позивача. Окремо зазначив, що предметом вказаного позову є стягнення заборгованості за договором позики, вимоги щодо оскарження того чи іншого правочину відповідачем не пред`являлись. Також зазначено, що правочин, яким передбачено зміну кредитора у зобов`язанні не порушує жодних прав боржника, а за відсутності порушених прав боржника, останній не має правових підстав для оскарження вказаного правочину. 
Від представника відповідача надійшли заперечення, в яких зокрема зазначено аналогічні з вказаними у відзиві на позовну заяву доводи, а окрім цього зазначено, що після спливу дії договору, а саме з 25.05.2019 року позивач не має права стягувати з позичальника пеню.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.04.2024 року було залучено по вказаній цивільній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 .
Віт третьої особи ОСОБА_5 , надійшли письмові пояснення в яких зокрема зазначено, що 29.11.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики. Умовами Договору позики, передбачено, що ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 , у власність грошові кошти в сумі 1019476 (один мільйон дев`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят шість) гривень 00 копійок, що станом на дату укладання Договору позики було еквівалентно 35 646 (тридцять п`ять тисяч шістсот сорок шість) доларів США 00 центів за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання договору, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 24.05.2019 року включно. Всі оригінали документів, а саме оригінал договору позики та оригінал договору іпотеки передані ОСОБА_3 в день укладення договорів про відступлення прав вимоги. Положеннями пункту 1.3. договору про відступлення права вимоги за договором позики передбачено, що оплата вартості прав вимоги здійснюється в день укладення цього договору. Як видно зі змісту п. 1.3. договору про відступлення права вимоги за договором позики, оформлення будь-яких документів на підтвердження здійснених між сторонами вказаного договору оплати не передбачено. В той же час, оплата за договором про відступлення права вимоги за договором позики здійснена належним чином та у повному обсязі. Розгляд справи просила проводити без її участі, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.09.2025 року було постановлено розглядати вказану цивільну справу в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2025 року було закрито підготовче провадження по вказаній цивільній справі, та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному з підстав наведених в позовній заяві, наполягала на її задоволенні. З урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог просила стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 1552430,81 грн., що за середнім курсом продажу долара США комерційними банками еквівалентно 35346,00 доларів США та відсотки за користування позикою за розміром на рівні облікової ставки НБУ за період з 29.11.2018 року по 24.05.2019 року у розмірі 1468272,54 грн. 
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав наведених у відзиві. Додатково вказав, що ОСОБА_5 як суб`єкт електронного декларування не зазначила в декларації про отримання грошових коштів від ОСОБА_3 по договору. 
Суд заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного.
Судом встановлено, що 29.11.2018 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_9 , було укладено догові позики. Відповідно до умов вказаного договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1019476,00 грн., що еквівалентно 35646 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату кладення цього договору. Остаточній розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 24.05.2019 року, у гривнях, яка еквівалентна 35646,00 доларів США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2 цього договору на дату здійснення платежу.
29.11.2018 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_10 , було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки. Предметом вказаного договору забезпечується виконання зобов`язання, яке виникало у ОСОБА_4 , на підставі договору позики, укладеного 29.11.2018 року в простій письмовій формі між ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , на суму 1019476,00 грн., що на день підписання вказаного договору еквівалентно 35646 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .
27.04.2021 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 , було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 29.11.2018 року. Відповідно до умов первісний позикодавець передає, а новий позикодавець приймає на себе право вимоги, що належить первісному позикодавцю і стає позикодавцем за договором позики від 29.11.2018 року з усіма додатками до нього, укладеним в простій письмовій формі між ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 . За вказаним договором новий позикодавець одержує право вимагати від позичальника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. Оплата вартості прав вимоги здійснюється в день укладення вказаного договору. 
27.04.2021 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 , було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки.
19.11.2018 року ОСОБА_5 , уповноважила ОСОБА_6 , представляти її інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах нотаріату та перед фізичними особами. Для цього представнику надається право представляти її інтереси як позикодавця та/або іпотекодержателя, зокрема але не виключно, укладати від її імені договори позики, іпотеки, відступлення прав за договорами позики, та/або іпотеки, внесення змін та/або доповнень до вказаних договорів, розривати вищевказані договори, в кожному разі визначаючи їх умови на власний розсуд, отримувати кошти за укладеними договорами: позики, надавати підтвердження про отримання таких коштів, складати та підписувати заяву про повний розрахунок, заяви про припинення іпотеки та/або заборони, подавати необхідні заяви (письмові та усні), в тому числі подавати відомості щодо її сімейного стану (перебування або не перебування в шлюбі), інші заяви, що стосуються виконання цієї довіреності і необхідність у поданні яких буде викликана її інтересами або вимогами чинного законодавства, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Кантемир І.О.
Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивної і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зі змісту ст. 203 ЦК України, випливає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно ст. 638 ЦК України, випливає, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Зі змісту ч.1 ст. 1048 ЦК України, вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого2016 року у справі № 6-50цс16.
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). 
Згідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Cтаттею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком.
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положенням статті 611 ЦК України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналізуючи матеріали справи суд враховує, що факт укладення договору позики та передачі відповідачу грошових коштів підтверджується письмовим договором позики, який є належним доказом виникнення між сторонами правовідносин. Доказів, які б свідчили про неодержання відповідачем коштів або виконання ним зобов`язання щодо їх повернення у повному обсязі, суду не надано.
Судом також встановлено, що 27.04.2021 року між первісним кредитором та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшли усі права кредитора за договором позики. Повноваження представника первісного кредитора підтверджуються належним чином посвідченою довіреністю, а тому доводи відповідача щодо відсутності у позивача права вимоги є безпідставними. Договір про відступлення права вимоги є чинним, доказів, що у встановленому законом порядку він визнавався недійсним суду не надано, а відтак договір породжує для його сторін відповідні правові наслідки. Крім того, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент їх переходу.
Оскільки відповідач належним чином не виконав свого обов`язку щодо повернення позики у встановлений договором строк, він є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення основної суми заборгованості є обґрунтованими.
Разом із тим, суд не погоджується із доводами позивача щодо визначення розміру заборгованості виходячи із середнього курсу продажу долара США комерційними банками.
Так, умовами договору позики сторони визначили, що сума позики становить 1019476,00 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 35 646,00 доларам США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками, а повернення позики здійснюється у гривні в сумі, еквівалентній визначеній сумі доларів США.
Разом із цим, спосіб визначення курсу іноземної валюти шляхом застосування середнього курсу продажу долара США комерційними банками не забезпечує можливості однозначного визначення розміру грошового зобов`язання на момент його виконання, оскільки законодавством України не визначено офіційного порядку обчислення такого показника, а курси продажу іноземної валюти в різних банківських установах є різними та постійно змінюються. Відтак застосування такого способу визначення курсу не забезпечує правової визначеності при виконанні судового рішення та може призвести до неоднозначного визначення суми, що підлягає стягненню.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 року у справі №500/5194/16, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України, констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Щодо вимог про стягнення нарахованих на рівні облікової ставки НБУ суд зазначає наступне.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, зважаючи на те, що законодавець передбачив компенсацію грошових втрат кредитора шляхом застосування відповідальності відповідно до статті 625 ЦК України у вигляді нарахування трьох відсотків річних та інфляційного збільшення боргу, підстав застосовувати статтю 1048 ЦК України для нарахування відсотків за обліковою ставкою НБУ за користування коштами не вбачається.
Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. 
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. 202,203,235,545,546,549, 638,1046,1048, 1051 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 49, 76-81,82, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК України, суд, - 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , заборгованість за договором позики у гривневій сумі, що еквівалентно 35346,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день виконання судового рішення.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 13420,00 грн.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .
Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя            С.В.Кулик