ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року   Справа № 918/1187/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Кужель Є.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія 2564" на рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 5 червня 2026 року по справі №918/1187/25
час та місце ухвалення рішення: 20 травня 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26 А; повний текст рішення виготовлено 25 травня 2026 року;
час та місце ухвалення додаткового рішення: 5 червня 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26 А; повний текст рішення виготовлено 5 червня 2026 року;
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія 2564"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Агро Органік"
про визнання припиненим права оренди
за участю представників сторін:
від Позивача: Гольонко М.М.;
від Відповідача: Якобчук П.О..
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гармонія 2564" (надалі – Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Агро Органік" (надалі – Відповідач) про визнання припиненим права оренди за договором оренди землі від 18 листопада 2016 року (надалі - Договір; а.с. 6).
Позовні вимоги вмотивовані тим, що Позивач є власником земельної ділянки, кадастровий номер 5624683300:01:002:0061, загальною площею 1,1177 га, щодо якої між попереднім власником та Відповідачем було укладено Договір щодо оренди землі. Посилаючись на наявність передбаченого Договором права на одностороннє розірвання договору, Позивач направив Відповідачу лист про розірвання Договору вказуючи, що будь - якої відповіді на вказаний лист від Відповідача не надходило, та що слугувало підставою для звернення до суду з позовом.

Господарським судом Рівненської області рішенням від 20 травня 2026 року в справі №918/1187/25 в задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази отримання Відповідачем листа - повідомлення від 19 травня 2025 року про розірвання договору оренди землі.
Також суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до частин 1, 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Суд при цьому наголосив, що до матеріалів справи не додано належним та допустимих доказів повноважень особи, яка підписала/направила лист про розірвання Договору, зокрема щодо наявності у такої особи повноважень на вчинення дій, пов`язаних із розірванням Договору від імені Позивача. Таким чином, місцевий господарський суд виснував, що вимоги Позивача про визнання припиненим права оренди є безпідставними, оскільки не підтверджено належного розірвання договору у встановленому законом та Договором порядку.
Також, додатковим рішенням від 5 червня 2026 року заяву представника Відповідача про ухвалення додаткового рішення задоволено та стягнуто з Позивача на користь Відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн 00 коп..
Зокрема в додатковому рішенні судом зауважено, що враховуючи імперативність положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України щодо можливості зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами виключно за клопотанням сторони, підстави для зменшення розміру витрат відповідача, пов`язаних із розглядом справи, відсутні. Місцевий господарський суд вважав, що у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Таким чином, суд першої інстанції виснував про наявність підстав для задоволення заяви представника Відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу при розгляді спору в суді в сумі 15000 грн.. 

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу (том 2, а.с. 186-193), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року по справі № 918/1187/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що відповідно до пункту 33 Договору власник земельної ділянки має право в односторонньому порядку розірвати Договір шляхом направлення Відповідачу відповідної заяви за шість місяців до дати розірвання Договору. Констатує, що на виконання зазначеної умови Договору Позивачем 19 травня 2025 року направлено Відповідачу лист-повідомлення про розірвання Договору разом із актами приймання-передачі земельної ділянки та документами, що підтверджують повноваження представника, та що факт направлення листа підтверджується описом вкладення, поштовою накладною та інформацією про вручення поштового відправлення.
Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність належного підтвердження повноважень адвоката на підписання та направлення листа-повідомлення. На думку скаржника, ордер відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" є самостійним документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги, а тому не потребує додаткового підтвердження довіреністю. При цьому, за доводами Позивача, суд першої інстанції не встановив жодних обмежень повноважень адвоката, а прийнявши до розгляду позовну заяву, підписану цим самим представником, з позиції апелянта, фактично визнав належними документи, що підтверджують його представництво. Також апелянт зазначає, що суд безпідставно застосував положення статті 244 Цивільного кодексу України без урахування спеціальних положень статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та правових висновків Верховного Суду щодо достатності ордера як документа, що підтверджує повноваження адвоката.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на судове рішення. Запропоновано Відповідачу в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу Позивача (а.с. 194).

Окрім того, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції додатковим рішенням, Позивач звернулося до апеляцйного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні заяви Відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що додаткове рішення є похідним від основного рішення, а тому в разі його скасування підлягає скасуванню й додаткове рішення. Скаржник також вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки при ухваленні основного рішення неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на додаткове судове рішення та запропоновано Відповідачу в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу Позивача (а.с. 194). Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Позивача на рішення від 20 травня 2026 року та на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 5 червня 2026 року по справі №918/1187/25 для спільного розгляду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 липня 2026 року проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 19 серпня 2026 року об 14:00 год..
5 серпня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив Відповідача на апеляційну скаргу Позивача, в якому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, Відповідач вказав, що Позивач всупереч імперативним положенням статті 31 Закону України «Про оренду землі», статті 148-1 Земельного кодексу України та пункту 31 Договору не повідомив Відповідача щодо набуття ним права власності на земельну ділянку, яка перебуває в оренді Відповідача, та що будь-яких змін до Договору, як це передбачено його умовами, сторони не здійснювали. Відповідач вказав, що не був офіційно повідомлений про зміну власника, не отримував жодних підтверджуючих документів про реєстрацію права власності за юридичною особою та не отримував нових реквізитів для виконання зобов`язань. Також Відповідач звернув увагу суду на те, що жодних доказів щодо дотримання Позивачем процедури інформування орендаря щодо переходу права власності іншій особі, до позовної заяви долучено не було, та матеріали справи не містять.
Відповідач зауважує, що як вбачається з доданої накладної, в графі «Відправник» зазначено контактну особу – Гольонко М.М., номер мобільного телефону – НОМЕР_1 ; у графі «Одержувач» вказано відповідача, адреса – «до відділення Зоря, Рівненський р-н, Рівненська область, 35314»; контактний телефон – 0630632803. Відповідач, при цьому вказав, що номер Відправника та одержувача є ідентичним, що вказує на те, що адвокат Гольонко М.М. вказала для Одержувача свій же номер телефону. З огляду на вказане Відповідач вважає, що орендар був повністю позбавлений можливості дізнатися про наявність кореспонденції на його ім`я у відділенні поштового зв`язку, внаслідок помилок самого відправника при оформленні поштового відправлення.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 19 серпня 2026 року, з підстав, наведених у даній ухвалі розгляд апеляційної скарги відкладено на 9 вересня 2026 року об 14:40 год.. 
В судовому засіданні, від 9 вересня 2026 року, представник Позивача підтримав доводи, наведені в апеляційних скаргах та з підстав, висвітлених в ній, просив суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Представник Позивача у своїх поясненнях зауважив, що відповідно до пункту 33 Договору власник земельної ділянки має право в односторонньому порядку розірвати Договір шляхом направлення Відповідачу відповідної заяви за шість місяців до дати розірвання Договору. Наголосив, що на виконання зазначеної умови Договору Позивачем 19 травня 2025 року направлено Відповідачу лист-повідомлення про розірвання Договору разом із актами приймання-передачі земельної ділянки та документами, що підтверджують повноваження представника, та що факт направлення листа підтверджується описом вкладення, поштовою накладною та інформацією про вручення поштового відправлення. Представник вказав, що відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер є самостійним документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги, а тому не потребує додаткового підтвердження довіреністю. Представник також вказав, що додаткове рішення є похідним від основного рішення, а тому в разі його скасування підлягає скасуванню й додаткове рішення.
В судовому засіданні від 9 вересня 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції, представник Відповідача просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Відповідача вказав, що Позивач всупереч імперативним положенням статті 31 Закону України «Про оренду землі», статті 148-1 Земельного кодексу України та пункту 31 Договору не повідомив Відповідача щодо набуття ним права власності на земельну ділянку, яка перебуває в оренді Відповідача, а також будь-яких змін до Договору, як це передбачено його умовами, сторони не здійснювали. Представник Відповідача також вказав, що Відповідач не був офіційно повідомлений про зміну власника, не отримував жодних підтверджуючих документів про реєстрацію права власності за юридичною особою та не отримував нових реквізитів для виконання зобов`язань, так як і жодних доказів щодо дотримання Позивачем процедури інформування орендаря щодо переходу права власності іншій особі. Наголосив, що докази цього до позовної заяви долучено не було, та матеріали справи не містять.
Також, представник Позивача просила в судовому засіданні долучити до матеріалів справи договір про надання правничої допоги, який на її переконання є доказом, що засвідчує її повновження на вчинення відповідних дій. Водночас, колегія суддів розлянувши усне клопотання представника Позивача про долучення відповідного доказу на місці ухвалила відмовити в його задоволенні.
Норми процесуального права, зокрема, положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.
Відповідно до приписів частин 1, 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у цьому разі – відповідача ).
При цьому за імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статі 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Окрім того, суд зауважує, що системний аналіз статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що саме на апелянта покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з апеляційною скаргою.
Апеляційний господарський суд також зазначає, що представник Позивача взагалі не обґрунтовує причин неможливості подання таких доказів, на момент розгляду спору судом першої інстанції, об`єктивних причин їх неподання суду першої інстанції, з причин незалежних від волі Позивача, так як і неможливість подання такого доказу разом із апеляційною скаргою, з огляду на що суд апеляційної інстанції відмовляє приєднання до справи такого доказу.
Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву Відповідача на апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційні скарги Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення та додаткове рішення слід залишити без змін.
При цьому, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2016 року між Антонюк Марією Василівною (надалі - Орендодавець) та Відповідачем (орендар) укладено Договір (а.с. 6). 
Відповідно до умов пункту 1 Договору, Орендодавець надає, а Відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5624683300:01:002:0061, яка знаходиться на території Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області. 
Як визначено пунктом 6 Договору, Договір укладено на 10 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. У разі якщо Відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку Договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа - повідомлення Орендодавця про заперечення у поновленні Договору оренди землі такий Договір вважається поновленим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені Договором.
Між тим пунктом 33 Договору визначено, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою або в односторонньому порядку за заявою власника земельної ділянки надісланої Відповідачу за 6 місяців до дати розірвання Договору; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених Договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.
Додатковою угодою № 1 від 5 вересня 2019 року до Договору сторони дійшли згоди внести зміни, серед іншого, у пункт 1 Договору, виклавши його в наступній редакції:
"1. Орендодавець надає, а Відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5624683300:01:002:0061, яка знаходиться на території Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області. 
Право власності орендодавця на земельну ділянку посвідчується витягом з Державного реєстру речових прави на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50769417 від 24 грудня 2015 року".
Як вказує Позивач, 12 квітня 2025 року Позивач набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624683300:01:002:0061, яка знаходиться на території Городоцької сільської ради, Рівненського району Рівненської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 60-70). 
Як зазначає Позивач, 19 травня 2025 року його представником, адвокатом Гольонко М.М. надіслано на адресу Відповідача лист - повідомлення від 19 травня 2025 року про припинення дії Договору, шляхом його розірвання в односторонньому порядку, згідно пункту 33 Договору. До листа додані акт приймання - передачі (повернення) земельної ділянки з оренди у двох примірниках та документи, що підтверджують повноваження представника власника земельної ділянки.
Однак, як вказує Позивач, відповіді на вказаний лист від Відповідача не надходило.
За таких обставин, Позивач зазначає, що Відповідач протиправно не визнає, заперечує факт припинення зобов`язання з оренди земельної ділянки за Договором, відтак порушує право Позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, що й стало підставою звернувся до суду за захистом, порушеного на його думку, права, з позовом про визнання зобов`язання припиненим. 

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами у відповідності до стаття 629 Цивільного кодексу України.
У частинах першій та третій статі 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частин другої та третьої статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюються або припиняються з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Аналізуючи зміст зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядок його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".
Статтями 1, 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з частиною четвертою статті 31 Закону України "Про оренду землі" розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Тлумачення указаного положення свідчить, що за загальним правилом не допускається розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку. Проте сторони в договорі оренди можуть встановити як умову про одностороннє розірвання договору оренди землі, так і процедуру її реалізації.
У постанові Верховного Суду від 2 листопада 2022 року в справі №146/1094/21 зазначено, що тлумачення частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови або відсутність таких, чи коли одна із сторін набуває право на односторонню відмову; одностороння відмова від договору оренди, як вид одностороннього правочину, розрахована на сприйняття саме іншою стороною договору оренди. Це зумовлено тим, що якщо існують підстави для односторонньої відмови або вона не залежить від певних підстав, то для орендаря вчинення такої відмови породжує істотні правові наслідки у вигляді розірвання договору. Тому в разі якщо орендодавець має право на односторонню відмову від договору оренди землі і вчиняє такий односторонній правочин, оскільки відмова від договору має бути адресована та сприйнята орендарем, то про нього слід повідомити саме орендаря, а не державного реєстратора; державний реєстратор не є учасником приватних відносин і повідомлення державного реєстратора про вчинення орендодавцем односторонньої відмови від договору оренди не може породжувати для орендаря правові наслідки у вигляді розірвання договору оренди.

Досліджуючи позовні вимоги Позивача та заперечення стосовно оспорюваного рішення, що висвітлені у апеляційній скарзі, котрі зводиться до того, що Позивачем в повному обсязі виконані вимоги пункту 33 Договору щодо належного повідомлення Відповідача про розірвання Договору представником Позивача, повноваження якого підтверджено ордером про надання правової допомоги, колегія суду апеляційної інстанції зауважує таке. 
Як зазначено вище в даній постанові, 18 листопада 2016 року між Антонюк Марією Василівною та Відповідачем укладено Договір.
Разом з тим, пунктом 33 Договору сторони передбачили, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою або в односторонньому порядку за заявою власника земельної ділянки надісланої орендарю за 6 місяців до дати розірвання Договору.
Отже, в пункті 33 Договору його сторони погодили процедуру, за умови дотримання якої цей Договір може бути розірвано в односторонньому порядку, а саме: за заявою власника земельної ділянки надісланої орендарю за 6 місяців до дати розірвання Договору.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що Позивач 12 квітня 2025 року набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624683300:01:002:0061, яка знаходиться на території Городоцької сільської ради, Рівненського району Рівненської області. 
Отже, для припинення Договору в позасудовому порядку Позивач повинен був довести сукупність таких обставин: складення відповідної заяви (повідомлення) саме від імені власника земельної ділянки; наявність у особи, яка її підписала, належних повноважень діяти від імені власника; належне направлення такої заяви орендарю у спосіб та строки, визначені Договором.
Як зазначає Позивач, керуючись пунктом 33 Договору Позивач надіслав Відповідачу листа-повідомлення про розірвання Договору (а.с. 8-9).
На підтвердження надіслання вказаного листа-повідомлення Позивачем додано копії накладної №3301900036850 від 19 травня 2025 року, опису вкладення у цінний лист від 19 травня 2025 року та фіскального чеку від 19 травня 2025 року.
Досліджуючи та оцінюючи вищевказані докази суд апеляційної інстанції констатує, що Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270 (далі - Правила, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У відповідності до пункту 32 Правил поштове відправлення, поштовий переказ супроводжує така інформація, що надається відправником або зазначається на поштовому відправленні, якщо обов`язковість її надання (зазначення на поштовому відправленні) встановлена оператором поштового зв`язку:
1) найменування адресата (одержувача) та відправника: для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), для юридичних осіб - повне найменування підприємства, установи, організації, якщо відомо - ім`я та прізвище адресата. На простих та реєстрованих поштових картках, листах (крім тих, що адресуються до запитання, до відділення) може бути зазначено лише прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. На поштових відправленнях, адресованих до населених пунктів, які не мають вулиць і нумерації будинків, прізвище, ім`я та по батькові адресата (за наявності) зазначаються повністю; номер абонента, за яким отримуються електронні комунікаційні послуги щодо мобільного або фіксованого зв`язку відправника та адресата (одержувача) (для реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, крім поштових карток, листів без оголошеної цінності, відправлень для сліпих);
2) поштова адреса: найменування вулиці (проспекту, бульвару, провулку тощо), номер будинку, квартири/офісу; найменування населеного пункту, району, області (крім поштових переказів); поштовий індекс; країна призначення.
При цьому, поштові відправлення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю (пункт 8 Правил).
Внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою, згідно з тарифами оператора поштового зв`язку. Послуга опису вкладення до поштового відправлення полягає в підтвердженні у визначеному оператором поштового зв`язку порядку відповідно до технологічного процесу здійснення такої операції вмісту вкладення до поштового відправлення із зазначенням індивідуальних ознак відповідного вкладення (конкретний вид, кількість тощо), що відрізняє його від інших речей (пункт 17 Правил).
Внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відправником відкритими для перевірки їх вкладення (пункт 47 Правил).
Загальні вимоги щодо приймання, обробки, перевезення, доставки та вручення відправлень "Укрпошта Документи" визначені у Порядку пересилання відправлень "Укрпошта Документи", затвердженого наказом АТ "Укрпошта".
Зокрема, пунктом 6.8 Порядку визначено, що при прийманні відправлень Документи з описом вкладення відправник заповнює бланк опису у двох примірниках. Працівник об`єкта поштового зв`язку перевіряє відповідність вкладення опису, розписується на обох його примірниках і проставляє відбиток календарного поштового штемпеля. Один примірник опису вкладається до відправлення Документи, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник об`єкта поштового зв`язку повинен зазначити номер відправлення Документи. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до відправлення Документи, вартість вкладення (предметів) може не зазначатися.
Тому, при прийнятті внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення працівник об`єкта поштового зв`язку перш за все має перевірити вміст вкладення до поштового відправлення, а саме, опис із зазначенням індивідуальних ознак відповідного вкладення (конкретний вид, кількість тощо), що відрізняє його від інших речей. календарний штемпель з датою направлення, номер поштового відправлення, найменування поштамту, вузла зв`язку чи відділення зв`язку, ідентифікуючі ознаки працівника зв`язку, що перевірив вміст вкладення.
В той же час, оцінюючи відповідний доказ колегія суду констатує, що надана копія опису вкладення у цінний лист не відповідає вимогам Правил надання послуг поштового зв`язку, зокрема, з огляду на відсутність номера поштового відправлення в описі вкладення у цей лист найменування поштового зв`язку, вузла зв`язку чи відділення зв`язку та ідентифікуючі ознаки працівника зв`язку, що перевірив вміст вкладення, зокрема, і його посада. 
Схожий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2024 року в справі №914/866/24 та від 15 лютого 2022 року в справі №916/1093/21.
Таким чином, належними доказами відправлення є опис вкладення в поштовий конверт з підписом працівника пошти, відбитком календарного штемпеля, номером поштового відправлення та в якому зазначений поіменний перелік документів, що надсилається адресату, а також розрахунковий документ (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку та у якому вказується найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.
Відповідно до статтей 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. У цій справі Позивач повинен був довести не лише факт складення повідомлення про одностороннє розірвання Договору, а й факт його належного направлення Відповідачу за адресою, визначеною Договором.
Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції, на підтвердження направлення листа-повідомлення від 19 травня 2025 року Позивачем надано накладну та опис вкладення у цінний лист (а.с. 9). При цьому із накладної вбачається, що вона містить лише найменування населеного пункту одержувача, тоді як відомості про назву вулиці та номер будинку, за якими мало здійснюватися вручення поштового відправлення, у ній відсутні. Крім того, опис вкладення містить більш повну адресу одержувача, однак він сам по собі не посвідчує адресу, за якою оператором поштового зв`язку фактично було оформлено та прийнято відповідне поштове відправлення, а лише підтверджує перелік документів, вкладених до конверта.
Також колегія суду констатує, що наданий опис вкладення не відповідає вимогам Правил надання послуг поштового зв`язку та не містить номера поштового відправлення, найменування об`єкта поштового зв`язку, а також реквізитів працівника поштового зв`язку, який перевірив вкладення та засвідчив його своїм підписом. За таких обставин відсутня можливість встановити, що саме цей опис вкладення стосується саме тієї накладної, яка подана Позивачем до матеріалів справи.
Колегія суду при цьому звертає увагу апелянта на те, що опис вкладення у цінний лист може вважатися належним доказом направлення кореспонденції лише за умови його оформлення відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку. Зокрема, такий опис має містити номер поштового відправлення, підпис працівника поштового зв`язку, відбиток календарного штемпеля, а також реквізити, які дають можливість ідентифікувати відповідне поштове відправлення. 
Аналогічний правовий висновок викладено і в постановах Верховного Суду від 15 лютого 2022 року в справі №916/1093/21, від 19 грудня 2024 року в справі № 914/866/24. 
Таким чином, відсутність у описі вкладення номера поштового відправлення, а в накладній - повної адреси одержувача унеможливлює встановлення належного взаємозв`язку між цими документами та не дозволяє однозначно дійти висновку про те, що лист-повідомлення був прийнятий оператором поштового зв`язку саме для направлення Відповідачу за його повною поштовою адресою.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що матеріали справи не містять жодних доказів вручення, невручення чи повернення спірного поштового відправлення. 
Колегія суддів звертає увагу, що Позивач, на якого відповідно до статтей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України покладено обов`язок доведення факту належного направлення Відповідачу повідомлення про розірвання Договору, не був позбавлений можливості отримати відповідні докази від оператора поштового зв`язку. В той же час, якщо з моменту відправлення листа минуло понад шість місяців і відомості на сайті АТ "Укрпошта" вже відсутні, зазначене саме по собі не звільняє позивача від обов`язку доказування. Позивач та його представник мав право звернутися до оператора поштового зв`язку (у тому числі шляхом адвокатського запиту або витребування доказів через суд) для отримання інформації щодо вручення/невручення чи повернення поштового відправлення. Однак матеріали справи не містять доказів вчинення Позивачем і таких дій або ж отримання відповіді про неможливість надання відповідної інформації.
Отже, враховуючи положення статтей 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів доходить висновку, що Позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт направлення Відповідачу повідомлення про одностороннє розірвання Договору в порядку, передбаченому пунктом 33 Договору, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність зазначеної обставини. Суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує і на те, що для вирішення спору значення має не лише належне підтвердження факту направлення повідомлення про розірвання Договору орендарю, а й встановлення того, чи була така заява вчинена уповноваженою особою.
В силу дії пункту 33 Договору, дія Договору може бути припинена, зокрема, в односторонньому порядку за заявою власника земельної ділянки, надісланою орендарю за шість місяців до дати розірвання договору.
Отже, однією з необхідних передумов реалізації сторонами погодженого Договором способу припинення орендних правовідносин є підтвердження того, що відповідне волевиявлення виходило саме від власника земельної ділянки або особи, належним чином уповноваженої діяти від його імені.
Як убачається з матеріалів справи, лист-повідомлення про одностороннє розірвання Договору підписано адвокатом Гольонко М.М., до листа-повідомлення від 19 травня 2025 року Позивачем долучено, зокрема, копію ордера серії ВК №1172424 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Гольонко М.М., які, на думку апелянта, підтверджують повноваження адвоката саме на підписання та направлення зазначеного повідомлення від імені власника земельної ділянки.
Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчиняти правочини від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає, зокрема, на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений лише на вчинення тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, та зобов`язаний діяти в межах наданих йому повноважень.
Частинами першою - третьою статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, здійснюється за довіреністю, яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами.
Отже, для підтвердження того, що волевиявлення щодо одностороннього розірвання Договору виходило саме від власника земельної ділянки, суд повинен встановити не лише факт підписання відповідного повідомлення представником, а й наявність у нього повноважень на вчинення такого юридично значущого правочину від імені довірителя.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що повноваження особи по Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та статті 244 Цивільного кодексу України мають різну конструкцію, поширюються на зовсім різні правовідносини та надають особам різні повноваження на вчинення юридично значимих дій.
З огляду на що, колегія суду звертає увагу скаржника на те, що наданий до матеріалів справи ордер лише підтверджує повноваження адвоката на надання правничої допомоги, однак сам по собі не містить відомостей про наділення його правом реалізовувати від імені клієнта право на одностороннє розірвання договору оренди землі. Доказів існування довіреності або іншого документа, який би прямо підтверджував наявність у адвоката відповідних матеріально-правових повноважень, Позивачем, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції (у визначені ГПК України строки) надано не було. Відповідно матеріали справи не містять таких доказів.
За таких обставин колегія суддів резюмує, що наданий ордер сам по собі не підтверджує наявність у адвоката повноважень на вчинення від імені Позивача зазначеного одностороннього правочину, оскільки ордер посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги, однак не розкриває змісту цивільно-правових повноважень представника поза межами процесуального представництва та не підтверджує волевиявлення довірителя щодо уповноваження адвоката, зокрема, на розірвання договору від його імені.
Окрім того, щодо доводів скаржника про те, що повноваження адвоката на підписання та направлення від імені Позивача листа-повідомлення про одностороннє розірвання Договору підтверджуються ордером на надання правничої допомоги, то колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер є документом, який посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Разом із тим наведена норма визначає ордер як документ, що підтверджує наявність представництва між адвокатом і клієнтом, однак сама по собі не звільняє сторону від обов`язку довести обставини, які входять до предмета доказування у конкретній справі.
Апеляційний господарський суд констатує, що апелянт посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката на надання правничої допомоги та не потребує обов`язкового подання договору про надання правової допомоги або довіреності.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що наведені апелянтом правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 липня 2020 року в справі №320/5420/18, від 26 травня 2021 року в справі №826/11795/18 та постанові Верховного Суду від 26 квітня 2021 року в справі №766/17492/16-ц, стосуються питання підтвердження повноважень адвоката саме як представника особи під час здійснення судового представництва та подання процесуальних документів до суду. Натомість предметом дослідження у даній справі є повноваження адвоката на вчинення будь-яких матеріально-правових дій від імені довірителя, зокрема на реалізацію права на односторонню відмову від договору чи направлення повідомлення про його розірвання, що виходить за межі вищеописаного визначення повноважень адвоката, котрі наведені у цій судовій практиці. 
Відповідно до статтей 237, 238, 244 Цивільного кодексу України представник може вчиняти від імені особи лише ті правочини, на вчинення яких він належним чином уповноважений. Представництво при вчиненні цивільно-правових правочинів є самостійним видом представництва, яке регулюється нормами цивільного законодавства, тоді як ордер, передбачений статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги, насамперед у відносинах із судом та іншими органами.
При цьому лист-повідомлення від 19 травня 2025 року про одностороннє розірвання Договору оренди є не процесуальним документом, а одностороннім правочином, оскільки його направлення, відповідно до умов Договору, спрямоване на припинення договірних правовідносин між сторонами. Саме тому для оцінки дійсності такого волевиявлення суд апеляційної інстанції повинен перевірити не лише факт здійснення адвокатом представництва інтересів Позивача, а й наявність у нього повноважень на вчинення саме такого правочину, чого в даній справі апелянтом доведено не було. 
Крім того колегія суддів звертає увагу, що сам по собі ордер, поданий Позивачем у цій справі та наявний у матеріалах справи, не містить відомостей про обсяг матеріально-правових повноважень адвоката та не посвідчує надання йому клієнтом права на зміну, припинення чи розірвання цивільно-правових договорів від імені довірителя. 
За відсутності ж інших документів, які б підтверджували наділення адвоката відповідними повноваженнями, сам факт долучення копії ордера до листа-повідомлення не може вважатися достатнім підтвердженням права адвоката на вчинення такого одностороннього правочину (тим більше такі дії вчинено адвокатом в досудовому порядку, адже такі дії вчинялися (мали бути вчинені) стороною за шість місяці до фактичного розірвання Договору в односторонньому порядку (за пунктом 33 Договору) та у разі доведення їх вчинення повноважною особою взагалі не потребували ще й подачі позову з відповідною вимогою (де фактично адвокат і здійснює своє представництво на основі ордеру).
Дане, також свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що при направленні Відповідачу повідомлення про одностороннє розірвання Договору новий орендодавець – Позивач надав документи, які б підтверджували набуття ним статусу орендодавця за спірним Договором. Зокрема, до такого повідомлення не було долучено документів, що посвідчують перехід права власності на земельну ділянку чи перехід до нього прав та обов`язків орендодавця за Договором оренди.
За таких обставин Відповідач був позбавлений можливості пересвідчитися, що особа, яка звернулася з вимогою про одностороннє розірвання Договору, є належним суб`єктом відповідних правовідносин та наділена повноваженнями на вчинення таких дій. Саме лише посилання у листі на набуття статусу нового орендодавця без надання підтверджуючих документів не може вважатися достатнім підтвердженням правомочності особи на реалізацію передбаченого Договором права на його одностороннє розірвання.
Отже, ненадання разом із повідомленням належних доказів переходу до відправника прав орендодавця не забезпечувало орендарю можливості (у разі доведення обставин направлення такого повідомлення Відповідачу саме уповноваженою особою) належним чином перевірити обґрунтованість заявленої вимоги та оцінити її правові підстави, що також має істотне значення для вирішення питання про дотримання передбаченої Договором процедури одностороннього припинення договірних правовідносин.
За таких обставин направлений лист про одностороннє розірвання Договору не може розцінюватися як такий, що підтверджує належне дотримання процедури одностороннього розірвання Договору, передбаченої його умовами.
Враховуючи недоведеність належного направлення Відповідачу повідомлення про одностороннє розірвання Договору, а також відсутність належних доказів повноважень особи, яка його підписала, на вчинення такого правочину від імені Позивача, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для визнання припиненим права оренди, а відтак і задоволення позовних вимог.
Дане рішення й було прийняте і місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні позову про визнання припиненим права оренди, а відтак залишає без змін оспорюване рішення.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Позивача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Що ж до доводів апеляційної скарги Позивача на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 5 червня 2026 року, то колегія суду зауважує наступне.
Частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними в зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок викладено в пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц).
У відповідності до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження понесених витрат представником Відповідача надано копії: договору про надання правничої допомоги № 23/26-4 від 3 лютого 2026 року; додатка № 1 від 3 лютого 2026 року до договору про надання правничої допомоги № 23/26-4 від 3 лютого 2026 року; рахунку від 27 травня 2026 року до договору про надання правничої допомоги № 23/26-4 від 3 лютого 2026 року; акта від 25 травня 2026 року приймання-передачі наданої правничої допомоги згідно договору про надання правничої допомоги № 23/26-4 від 3 лютого 2026 року; платіжної інструкції № 121 від 29 травня 2026 року.
Як свідчать матеріали справи, з метою отримання правової допомоги, Відповідач звернулося до Адвокатського об`єднання "Кобра", про що було укладено відповідний договір про надання правничої допомоги № 23/26-4 від 3 лютого 2026 року (надалі – Договір; а.с. 165-166).
За умовами пункту 1.1 Договору, Відповідач замовляє, а адвокатське об`єднання забезпечує надання послуг адвокатом щодо захисту, представництва та надання іншої правової допомоги щодо представництва Відповідач в будь-яких справах, що стосуються прав, свобод та інтересів Відповідача.
У пункті 3.2 Договору визначено, що сторони домовилися, що гонорар за послуги, які будуть надаватися на виконання Договору, визначені в додатку № 1 до Договору з описом конкретного доручення клієнта, яке буде надаватись адвокатом.
Згідно додатка № 1 від 3 лютого 2026 року до Договору адвокатське об`єднання прийняло доручення від Відповідача щодо захисту, представництва та надання правничої допомоги в будь-яких справах, що стосуються прав, свобод та інтересів Відповідача. Сторони погодили, що гонорар за виконання доручення Відповідача, зазначеного в пункті 1 додатку має фіксований розмір та складає 15000 грн 00 коп..
На виконання умов Договору адвокатським об`єднанням виставлено рахунок від 27 травня 2026 року на суму 15000 грн, а сторонами Договору складено акт приймання-передачі наданої правничої допомоги згідно Договору, який містить детальний опис наданої правничої допомоги, що надавалась в суді першої інстанції.
В свою чергу, Відповідачем оплачено надану правничу допомогу на суму 15000 грн, що підтверджується долученою платіжною інструкцією № 116 від 25 травня 2026 року.
Таким чином, відповідно до акта від 25 травня 2026 року приймання-передачі наданої правничої допомоги згідно Договору, підписаного між сторонами, адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв правничу допомогу на суму 15000 грн.
Законом України "Про адвокатуру та адвокатську дільність" передбачено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Так, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську дільність").
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року в справі №910/12876/19).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
При цьому, колегією суддів враховується правова позиція, наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21, згідно якої неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України.
Окрім того, у постанові від 20 листопада 2020 року Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №910/13071/19 звернуто увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 4 статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положенняхстатті 627 ЦК України, принципу "pacta sunt servanda" та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому устатті 43 Конституції України.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Отже, у даній справі вартість правових послуг, що надаються замовникам встановлена сторонами договорів у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником Відповідача часу, а отже, розмір витрат є визначеним, та становить 15 000 грн.
Проаналізувавши надані представником Відповідача в обґрунтування розміру адвокатських витрат документи, здійснивши аналіз доводів заявника, а також співмірності заявленого останнім розміру витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на суму 15000 грн є підтвердженими, співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг (з огляду на обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору), відповідають критерію розумності їх розміру.
В той же час суд апеляційної інстанції констатує, що апеляційна скарга, окрім як цитування норм матеріального та процесуального права не містить обгрунтування щодо неспівмірності, заявлених судових витрат. Факту неспівмірності при оцінці адвокатських послуг в розрізі оцінки складності справи не встановлено і судом апеляційної інстанції. 
Відтак, колегія суддів враховує, що додаткове рішення є похідним від основного рішення суду та ухвалюється виключно з метою вирішення питань, які не були вирішені під час ухвалення рішення по суті спору, зокрема щодо розподілу судових витрат та враховує, що апеляційним господарським судом у даній справі повністю відмовлено в задоволенні позову Позивача.
Тому предметом перегляду у цьому апеляційному провадженні є виключно законність та обґрунтованість додаткового рішення, а не правильність вирішення спору по суті. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо правової природи додаткового рішення.
За таких обставин, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути самостійною підставою для скасування додаткового рішення про розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає без змін і додаткове рішення, а апеляційну скаргу Відповідача на додаткове рішення залишає без задоволення. 
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія 2564" на рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року по справі № 918/1187/25 - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія 2564" на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 5 червня 2026 року по справі №918/1187/25 - залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року по справі № 918/1187/25 - залишити без змін.
4. Додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 5 червня 2026 року по справі №918/1187/25 - залишити без змін.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
7. Справу №918/1187/25 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 15 вересня 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя Філіпова Т.Л.