ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року
м. Київ

справа № 157/806/25
провадження № 51-1287км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7  (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Волинського апеляційного суду від 19 березня 2026 року у кримінальному провадженні стосовно 

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, 
раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Камінь-Каширський районний суд Волинської області вироком від 25 листопада 2025 року визнав  ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК, призначив йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді пробаційного нагляду на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років і поклав на нього низку обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК.

Ухвалив рахувати строк відбування покарання з моменту постановки ОСОБА_6 на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішив питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду,  ОСОБА_6 19 серпня 2024 року близько 20:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння і керуючи технічно справним мотоциклом, рухаючись зі швидкістю близько 50 км/год по правій смузі автодороги Т0308 неподалік домогосподарства АДРЕСА_1 в напрямку до с. Велика Глуша Камінь-Каширського району Волинської області, діючи з необережністю у формі кримінальної протиправної самовпевненості, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність та неуважність на цій ділянці дороги, неправильно оцінив зміну дорожньої обстановки, не переконавшись в безпечності маневру обгону транспортного засобу, який рухався попереду в попутному напрямку по тій самій смузі і водій якого завчасно подав сигнал про намір здійснити поворот ліворуч, виїхав на зустрічну смугу руху та, будучи об`єктивно спроможним виявити перешкоду для руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу або безпечного об`їзду, як наслідок, допустив зіткнення на проїжджій частині дороги поблизу лівого узбіччя із мотоциклом під керуванням ОСОБА_8 , який завершував маневр повороту ліворуч на прилеглу територію.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, а пасажир мотоцикла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості, кожне окремо, належать до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном понад 21 день.

У прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками перебувало грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, п. 12.3, пп. «б» п. 14.2 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Волинський апеляційний суд вироком від 19 березня 2026 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

Визнав доведеним вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим середньої тяжкості та тяжке тілесне ушкодження.

Призначив  ОСОБА_6 покаранняіз застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді обмеження воліна строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Ухвалив рахувати строк відбування покарання з моменту виконання вироку.

В іншій частині вирок залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала 

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд справи у цьому суді.

На обґрунтування доводів указує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 370 КПК не надав оцінки низці доводів сторони захисту з приводу відсутності підстав для скасування вироку суду першої інстанції та призначення суворішого покарання засудженому.

Касатор уважає помилковими висновки апеляційного суду про недотримання судом першої інстанції положень ст. 374 КПК через невідображення у вироку суспільно - небезпечних наслідків у виді тілесних ушкоджень отриманих потерпілими та фактичних обставинобвинувачення - порушення ПДР особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, оскільки суд не зобов`язаний цитувати дослівно обвинувальний акт, натомість вирок має містити виклад обвинувачення, яке пред`явлено особі та аналіз доказів, що місцевим судом було зроблено.

Стверджує, що здійснене апеляційним судом доповнення обвинувачення жодним чином не впливає на правову кваліфікацію, яка ніким не оскаржувалася, крім того, таке доповнення не було необхідним з огляду на повноту відображення у вироку місцевого суду тих самих даних, тож, на думку автора скарги, доповнення вироку вчинене з метою зміни виду покарання ОСОБА_6 .

Зазначає, що суд апеляційної інстанції під час обрання виду і міри покарання не урахував, що ОСОБА_6 уперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, має незадовільний майновий стан, здійснює догляд за особою з інвалідністю, про вчинене з необережності діяння неодноразово пошкодував, самостійно усунув заподіяні негативні наслідки шляхом відшкодування збитків.

Захисник звертає увагу, що апеляційний суд не встановив підстав для призначення суворішого покарання ніж те, яке призначив суд першої інстанції, оскільки такі обставини відсутні, а ті, на які покликався апеляційний суд, місцевий суд ретельно дослідив, перевірив та врахував при обранні виду та міри покарання, при цьому прокурор в апеляційній скарзі не навів переконливих мотивів для зміни постановленого рішення.

Наголошує на недотриманні судом апеляційної інстанції положень статей 50, 65, 69 КК та безпідставному позбавленні ОСОБА_6 можливості ресоціалізації без ізоляції від суспільства.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений і його захисник підтримали касаційну скаргу.

Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися, клопотань або заяв про відкладення розгляду кримінального провадження не подавали.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 

Висновки суду про винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за встановлених обставин, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніхто не оскаржує.

Доводи захисника фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання.

Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження, касаційний суд установив, що суд апеляційної інстанції переглядаючи вирок місцевого суду за скаргою прокурора, невиходячи за межі обвинувачення та незмінюючи правової кваліфікації уточнив про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме порушення ПДР особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та про його наслідки у виді тілесних ушкоджень у потерпілих середньої тяжкості і тяжких тілесних ушкоджень.

Варто уваги, що касатор у скарзі погоджується з тим, що внесені судом апеляційної інстанції правки, зазначені вище, не вплинули на кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення і обсяг обвинувачення та лише висловлює припущення, що такі могли вплинути на покарання призначене судом апеляційної інстанції.

Так, за приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень не тільки засудженим, а й іншими особами.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом його вибору. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням меж, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Верховний Суд необноразово зазначав у своїх рішеннях щодо судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Важливим є те, що дискреційні повноваження суду мають відповідати принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, апеляційний суд призначаючи  ОСОБА_6 покарання, урахував ті обставини, які взяв до уваги суд першої інстанції: ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК є тяжким злочином, обставини його вчинення - вчинення злочину з необережності, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, сімейні обставини - перебування батька на військовій службі, утримання молодшого брата, який є дитиною з інвалідністю, позицію потерпілих та висновок досудової доповіді центру пробації про можливість виправлення  ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

Приймаючи до уваги всі обставини цього кримінального провадження, у тому числі встановлені місцевим судом пом`якшуючі обставини - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про можливість призначення  ОСОБА_6 покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК та не призначати йому покарання у виді позбавлення волі.

Однак, цей суд слушно зважив на результати токсикологічного дослідження, відповідно до якого в крові ОСОБА_6 виявлено 3 проміле етанолу та, що він будучи позбавленим права керування транспортними засобами порушив правила безпеки дорожнього руху, заподіявши потерпілим середньої тяжкості та тяжке тілесні ушкодження.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що диспозиції ч. 2 ст. 286-1 КК, визначає покарання за порушення безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з обов`язковим позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 8 років.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано, під час ухвалення вироку судом апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість немає.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, з огляду на суспільну небезпечність вчиненого правопорушення, касаційний суд доходить висновку, що призначене  ОСОБА_6 покарання належним чином умотивовано, є співмірним його протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами, не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженогой істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до призначення суворого покарання, з касаційної скарги захисника не вбачається та перевіркою матеріалів провадження не встановлено. 

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді обмеження волі і додаткового у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час призначення покарання не допущено, касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни. 

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Волинського апеляційного суду від 19 березня 2026 рокуу кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3