Справа № 127/38949/25
Провадження № 2/127/9505/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
02 вересня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Романюк Л.Ф.,
при секретарі Курутіній О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про витребування земельної ділянки,-
ВСТАНОВИВ:
Вінницька міська рада звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про витребування земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що під час обстеження земель Вінницької міської територіальної громади виявлено факти, які можуть свідчити про порушення інтересів Вінницької міської територіальної громади у зв`язку із незаконним оформленням прав на земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер: 0520681000:01:002:0027), яка розташована на перехресті вул. Генерала Трейка та вул. Черкаське шосе в м. Вінниця (раніше територія Вінницько-Хутірської сільської ради). Цільове призначення ділянки: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
Територія, на якій розташована спірна земельна ділянка, увійшла в межі м. Вінниця на підставі постанови Верховної Ради України від 13.05.2015 №401-VIII «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області» за рахунок земель Вінницько-Хутірської сільської ради.
Згідно з відомостями, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речове право на таку ділянку зареєстровано 16.03.2020 року за ОСОБА_1 .
На дату звернення до суду з цим позовом, спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .
Як вбачається з відповіді відділу №l Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 11.07.2025 № 3450/475-25, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) складеної 11.09.2008, відповідно до якої зареєстрована земельна, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі - відсутня. Архівний примірник державного акту та його реєстрація - відсутні.
Таким чином, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про зареєстроване право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, яка вибула з комунальної власності поза волею її власника.
Наведені обставини свідчать про порушення інтересів Вінницької міської територіальної громади у зв`язку із незаконним оформленням прав (на підставі підроблених документів, без відповідного рішення уповноваженого органу внаслідок неправомірної державної реєстрації, тощо) на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. 
Встановивши, що спірна земельна ділянка розташована в межах міста Вінниці, суд при цьому враховує положення статті 83 ЗК України та встановлює відсутність належних доказів її перебування у приватній або державній власності до моменту реєстрації права приватної власності за відповідачем. За таких обставин суд доходить висновку про належність спірної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади міста Вінниці.
З огляду на незаконне оформлення ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027 інтереси власника Вінницької міської територіальної громади - порушені, тому спір щодо її витребування підлягає вирішенню в судовому порядку.
Відсутність правоустановчих документів виданих уповноваженими органами громадянину ОСОБА_1 , свідчить про те, що останній вважається недобросовісним набувачем. З огляду на те, що відповідач не вжив заходів щодо усунення порушень земельного законодавства та наразі право власності територіальної громади на зазначену земельну ділянку порушено, Вінницька міська рада вимушена звертатись за захистом та відновленням своїх прав до суду
У зв`язку із чим, позивач просить витребувати з приватної власності ОСОБА_1 , у на користь Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована на перехресті вул. Генерала Трейка та вул. Черкаське шосе в м. Вінниця (раніше територія Вінницько-Хутірської сільської ради) та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2026 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відзив на позов не подав.
Представник позивача Вінницької міської ради Собчук Т.П. в судове засіданні не з`явилася, подала до суду заяву, відповідно до якої позов підтримала, просила задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечувала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
З урахуванням одночасного існування умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки № 453463118 від 25.11.2025 року Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зазначено, що власником земельної ділянки за кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, площею (га) 0,1, є ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Документи, які були подані для державної реєстрації права власності:
1. копія Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЗ № 233542, виданий 09.10.2008, видавник: Управління Держземагенства у Вінницькому районі Вінницької області, Документ втрачено; 
2. витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер НВ-0518432612020, виданий 29.01.2020, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області;
3. відомості з ДЗК, серія та номер: 18771693, виданий 16.03.2020, видавник: Державний земельний кадастр. (а.с.11).
Як вбачається з відповіді відділу №l Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 11.07.2025 № 3450/475-25, в місцевому фонді документації відділу №1 технічна документація з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) складеної 11.09.2008 року, виконавець робіт ТОВ «Юридично-земельний союз «Альянс», відповідно до якої зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027 площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в межах м. Вінниці ( в минулому Вінницько-Хуторська сільська рада) - відсутня. Відомості щодо наявності на зберіганні в місцевому фонді документації архівного примірника та реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №233542 у відділі не виявлено (а.с.13).
Отже, належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття відповідачем права приватної власності на спірну земельну ділянку на законній підставі, матеріали справи не містять.
Таким чином, в державних реєстрах містяться відомості про земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, приватній власності яка знаходиться в ОСОБА_1 та протиправно вибула із комунальної власності Вінницької міської територіальної громади.
Згідно з копією державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 233542 від 09.10.2008 року, виданого ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки площею 0,1000 га яка розташована на території Вінницько-Хутірської сільської ради, Вінницького району, Вінницької області, з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027 (а.с.17-18).
Відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 24.11.2025 року оціночна вартість земельної ділянки – 2295836,65 грн (а.с.19-20).
18.03.2026 року було надано пояснення від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області щодо позову або відзиву, відповідно до яких зазначалось, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 13.05.2015 №401-VIII «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області, збільшено територію міста на 4448,97 гектарів земель, у тому числі за рахунок Вінницько-Хутірської сільської ради. На підставі вказаної постанови Верховної Ради України від 13.05.2015 №401-VIII, спірна земельна ділянка із кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, увійшла в межі м. Вінниця. 
Із матеріалів позовної заяви вбачається, що за Відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, яка розташована на перехресті вул. Генерала Трейка та вул. Черкаське шосе м. Вінниця, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Номер відомостей про речове право: 36014683 від 16.03.2020. Проте, відповідно до інформації наданої відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління вказано, що у місцевому фонді документації відділу відсутня землевпорядна документації щодо формування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027. Зазначав, що відповідно до книги реєстрації державних актів на право власності та на право постійного користування Управлінням Держземагентства у Вінницькому районі Вінницької області у вказаний період 09.10.2008 року взагалі не видавалися державні акти за такою серією та нумерацією.
Вказані обставини свідчать про незаконність вибуття спірної земельної ділянки у приватну власність, на як наслідок наявність правових підстав для витребування такої земельної ділянки з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, на користь Вінницької міської ради. Враховуючи вищевикладене, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області вважає, що даний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню (а.с.48-49).
Згідно з п.б, ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Статтею 118 Земельного кодексу України, визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу 5 місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно із ч. 9 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Таким чином, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадянам здійснюється відповідним органом місцевого самоврядування або виконавчої влади на підставі заяв цих громадян, поданих ними до розпорядника земель за місцезнаходженням земельних ділянок.
Більш того, відсутність наказів, як підстави реєстрації права власності свідчить про відсутність вільного та такого, що відповідає внутрішній волі, волевиявлення розпорядника спірної земельної ділянки, а також відсутність спрямування на реальне настання наслідків.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-92цс-13, від 23.10.2013 № 6-93цс13 та від 24.04.2013 № 6-14цс13.
Відповідно до ст.142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Положеннями ст.80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Згідно зч.1,2, п.ґ ч.4 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно дост.327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Спірна земельна ділянка перебуває в адміністративно-територіальних межах міста Вінниця, а тому перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Вінниця. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні.
Згідно з ч.1 ст.10, Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Таким чином, Вінницька міська рада як орган місцевого самоврядування уповноважена представляти Вінницьку міську територіальну громаду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Матеріали справи не містять рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 . За таких обставин відсутні підстави вважати, що територіальна громада в особі уповноваженого органу виявляла волю на припинення права комунальної власності та передачу спірної земельної ділянки у приватну власність відповідача.
Саме по собі внесення відомостей про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не свідчить про правомірність набуття такого права, оскільки державна реєстрація є похідною від відповідної юридичної підстави набуття речового права.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади без належної правової підстави та поза її волею.
Відповідно дост.387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово визначала, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами ст. 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, низки договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34).
У пункті 49 постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.
Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відсутність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про передачу майна у приватну власність, так само як і встановлення факту його підроблення, свідчить про відсутність волевиявлення власника на відчуження майна.
Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння. Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передачу у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника.
Рішення про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність відповідача уповноваженим органом місцевого самоврядування не приймалося, у зв`язку з чим волевиявлення територіальної громади на припинення права комунальної власності та передачу земельної ділянки у приватну власність відповідача відсутнє. Отже, земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею. Доказів протилежного суду надано не було.
Щодо наявності державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суд зазначає наступне.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому хоча реєстрація права власності є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом, у постановах від 27 червня 2018 року у справі№ 921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18, від 29 квітня2020 року у справі № 911/1455/19.
Отже, для встановлення обставин виникнення права власності насамперед необхідно встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі№ 911/3594/17 зробила висновок, що сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Вказані висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 940/668/21.
Належні документи, які підтверджують правову підставу набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, у матеріалах справи відсутні. 
Отже, судом встановлено, що спірна земельна ділянка без відповідних правових підстав та поза волею власника вибула з володіння Вінницької міської територіальної громади у володіння ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідні висновки щодо застосування ст. 388 ЦК України, викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 по справі № 914/1953/17.
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі№ 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц вказано, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії.
Оцінюючи добросовісність відповідача, суд враховує, що належних доказів, які б підтверджували законність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, матеріали справи не містять. Рішення уповноваженого органу про передачу земельної ділянки у власність відповідачу відсутнє, а факт видачі та реєстрації державного акта, зазначеного як підстава набуття права власності, компетентним органом не підтверджено.
Відповідач не надав суду жодних пояснень чи доказів щодо обставин набуття спірної земельної ділянки та правових підстав виникнення у нього права власності.
За таких обставин суд доходить висновку, що добросовісність ОСОБА_1 як набувача спірної земельної ділянки належними та допустимими доказами не підтверджена.
Отже, як встановлено судом, відсутність документів, які підтверджують правову підставу набуття права власності ОСОБА_1 , та вказані обставини свідчать про незаконність вибуття спірної земельної ділянки у приватну власність. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд дійшов висновку, що відсутність належних правовстановлюючих документів та рішення уповноваженого органу про передачу земельної ділянки у приватну власність свідчить про відсутність належної правової підстави набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку.
У зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що позивач довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а надані докази в їх сукупності підтверджують наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 34437,56 грн, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.
Керуючись ст.2, 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Витребувати у ОСОБА_1 на користь Вінницької міської територіальної громади в особі Вінницької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0520681000:01:002:0027, цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована на перехресті вул. Генерала Трейки та вул. Черкаське шосе у м. Вінниця.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької міської ради судовий збір у сумі 34437,56 грн.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст заочного рішення складено 09.09.2026 року.

Учасники справи:
Позивач: Вінницька міська рада, ЄДРПОУ 25512617, місцезнаходження: вул. Соборна, 59, м. Вінниця, Вінницька область;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;
третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ЄДРПОУ 39767547, місцезнаходження: вул. Келецька, буд. 63, м. Вінниця, Вінницька область;

Суддя: