К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 вересня 2026 року місто Київ

справа № 761/3894/18 
апеляційне провадження № 22-ц/824/12572/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Притули Н.Г. від 21 травня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі за позовомОСОБА_1 до Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою, в якій просила переглянути за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року.

Заяву обґрунтовувала тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року в справі № 761/3894/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів") про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено. 

Рішення суду від 25 вересня 2018 року мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 з роботи було законним, оскільки займана нею посада потребувала доступу до державної таємниці, тоді як згідно листа Служби безпеки України (далі - СБУ) від 13 грудня 2017 року в наданні доступу до державної таємниці відмовлено.

Зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року в справі № 826/9898/19 позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення СБУ щодо відмови ОСОБА_1 в доступі до державної таємниці у зв`язку з повідомленням недостовірних відомостей про себе. Дане судове рішення набрало законної сили 6 грудня 2019 року.

Вважає, що скасування рішення СБУ про відмову в наданні доступу до державної таємниці є істотною нововиявленою обставиною для справи № 761/3894/18 у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки вказує на незаконність такого рішення СБУ, яке слугувало єдиною підставою для ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову про звільнення.

8 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала доповнення до заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування доповнень до заяви ОСОБА_1 зазначила, що лист СБУ від 13 грудня 2017 року не містив повідомлення про вже прийняте рішення щодо відмови у допуску до державної таємниці, а лише припускав можливість такого рішення у майбутньому.

Також вказувала на те, що підприємство звернулося до СБУ із запитом про надання допуску лише 26 грудня 2017 року, тобто після звільнення, а формалізоване повідомлення про відмову було направлено 23 січня 2018 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2026 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті доповнень до заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, у яких заявниця посилалася на нові самостійні обставини, а саме обставини кримінального провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва 21 травня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що наведені ОСОБА_1 обставини не є нововиявленими та не можуть вплинути на результат вирішення справи. Зокрема, суд констатував, що рішення адміністративного суду від 26 липня 2019 року було подане і враховувалося під час апеляційного та касаційного перегляду трудової справи про звільнення; обставини щодо листа СБУ від 13 грудня 2017 року, запиту підприємства від 26 грудня 2017 року та повідомлення СБУ від 23 січня 2018 року вже були предметом судового розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати протокольну ухвалу суду першої інстанції від 14 травня 2026 року, ухвалу суду першої інстанції від 21 травня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник зазначає, що рішення суду від 25 вересня 2018 року ґрунтувалося на відомостях про нібито існування станом на грудень 2017 року рішення СБУ про відмову у допуску до державної таємниці. Лист СБУ від 13 грудня 2017 року до матеріалів справи не долучався і така обставина підтверджувалася доповідною запискою начальника режимно-секретної групи від 15 грудня 2017 року.

Також зазначає, що оскільки лист СБУ від 13 грудня 2017 року не було долучено до матеріалів справи, то є помилковим висновок суду першої інстанції, що зміст такого листа був оцінений судами апеляційної та касаційної інстанцій, які у свою чергу виходили з похідних відомостей, викладених у доповідній записці від 15 грудня 2017 року.

Окремо наголошує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року визнано протиправним та скасовано рішення СБУ про відмову ОСОБА_1 у доступі до державної таємниці. Проте, суд першої інстанції не надав належної оцінки даній обставині та не виконав вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 23 травня 2024 року, щодо розгляду по суті первісної заяви від 9 січня 2020 року.

Стверджує, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 1 вересня 2022 року в справі № 761/16542/22 встановлено факт внесення до доповідної записки начальника режимно-секретної групи від 15 грудня 2017 року завідомо неправдивих відомостей. Фальсифікація письмового доказу, покладеного в основу судового рішення, є самостійною нововиявленою обставиною.

Також скаржник не погоджується з відмовою суду у прийнятті доповнень до заяви, поданих 4 січня 2024 року, в яких наведено обставини щодо фальсифікації документів. Зокрема, посилається на те, що ЦПК України не містить прямої заборони на доповнення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, а раніше подані нею доповнення вже приймалися судами та оцінювалися Верховним Судом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" - Гончар М.Г. зазначає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України відзив на апеляційну скаргу не подало.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з викладених в ній підстав.

Представники ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" - Гончар М.Г. і Піх І.Б. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з`явилося про дату, час і місце розгляду справи повідомлялося належним чином. З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що наказом директора ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" від 16 червня 2017 року № 569-к ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора з персоналізації документів ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" з 16 червня 2017 року.

Відповідно до наказу директора ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" від 29 серпня 2017 року № 879-к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 29 серпня 2017 року.

Копією наказу від 25 вересня 2017 року №1018-к підтверджується, що у відповідача відбулися зміни в організаційній структурі.

Згідно з пунктом 4.8 посадової інструкції заступника директора з персоналізації документів, затвердженої директором ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" у 2017 році, заступник директора з персоналізації документів несе відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю.

5 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву на ім`я директора ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" з проханням перевести її на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів.

14 грудня 2017 року директор ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" звернувся до державного секретаря Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з листом, в якому вказав, що у зв`язку з ненаданням СБУ допуску до державної таємниці заступнику директора з інформаційних технологій та персоналізації ОСОБА_1 , посада якої вимагає допуску до державної таємниці з грифом "цілком таємно", просив погодити її звільнення з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Державний секретар Міністерства економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_3 на лист ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" від 14 грудня 2017 року № 04/4054 погодив звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації. Одночасно просив надати копію листа СБУ щодо ненадання допуску до державної таємниці ОСОБА_1 .

Згідно з наказом директора ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" від 26 грудня 2017 року № 1452-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, яка вимагає допуску до державної таємниці, на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, з 26 грудня 2017 року.

У доповідній записці, адресованій начальнику юридичного відділу ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів", начальник режимно-секретної групи вказала, що листом СБ України від 13 грудня 2017 року ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" повідомлено про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці на підставі статті 23 та статті 24 Закону України "Про державну таємницю", про що було повідомлено відділ кадрів ДП "Поліграфічний комбінат "Україна" та ОСОБА_1 . Також зазначено, що листи СБУ мають гриф обмеження доступу "ДСК".

Лист СБУ № 8/2/4-11019 від 13 грудня 2017 року не містить повідомлення про відмову ОСОБА_1 у надані допуску до державної таємниці як про факт що вже відбувся станом на вказану дату. 

Відповідно до копії листа повідомлення СБУ № 26/2/1-399п/дск про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці від 23 січня 2018 року, відмова у надані ОСОБА_1 допуску до державної таємниці відбулася через кілька тижнів після її звільнення.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У подальшому трудовий спір розглядався судами апеляційної та касаційної інстанції неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ДП "ПК "Україна" по виготовленню цінних паперів" задоволено. Скасовано постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року і залишено в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року про відмову в задоволенні позову.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення СБУ про відмову ОСОБА_1 у доступі до державної таємниці у зв'язку з повідомленням недостовірних відомостей про себе.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми прав

Перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами здійснюється у порядку, визначеному статтями 423-429 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною другою статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. 

Частиною четвертою статті 423 ЦПК України передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. 

Нововиявленими є обставини, які існували на час розгляду справи, не були та не могли бути відомі заявнику, входять до предмета доказування і є істотними, тобто могли вплинути на висновки суду та зумовити інший результат вирішення спору.

При цьому процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами не є повторним розглядом справи та не передбачає переоцінки доказів чи повторної перевірки правильності висновків, зроблених судом під час вирішення спору по суті. Перегляд здійснюється виключно в межах обставин, які відповідають установленим статтею 423 ЦПК України ознакам нововиявлених.

Отже, визначальним при вирішенні заяви є не лише те, чи були наведені заявником обставини відомі під час попереднього розгляду справи, а й те, чи спростовують вони факти, покладені в основу судового рішення, та чи могли б у разі їх урахування призвести до іншого вирішення спору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність таких обставин.

Установлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у справі № 761/3894/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, якою позов було частково задоволено, скасовано, а рішення суду першої інстанції від 25 вересня 2018 року залишено в силі.

Оцінюючи доводи заявниці про те, що лист СБУ від 13 грудня 2017 року не містив остаточного рішення про відмову у наданні їй допуску до державної таємниці, а відповідне рішення було оформлено лише 23 січня 2018 року, колегія суддів виходить із такого.

ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, виконання обов`язків за якою передбачало наявність належним чином оформленого допуску до державної таємниці. Станом на 26 грудня 2017 року такого допуску вона не мала.

Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року, застосовуючи положення пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України та Закону України "Про державну таємницю", виходив, зокрема, з того, що допуск до державної таємниці є оформленням права громадянина на доступ до секретної інформації, а відсутність необхідного допуску унеможливлювала перебування позивачки на посаді, яка передбачала такий допуск.

Таким чином, для вирішення трудового спору істотне значення мала не лише наявність чи відсутність на певну дату документа про відмову у наданні допуску, а фактична відсутність у ОСОБА_1 належно оформленого допуску до державної таємниці, необхідного для виконання обов`язків за займаною посадою.

Тому відсутність у листі СБУ від 13 грудня 2017 року остаточного рішення про відмову сама по собі не свідчить про наявність у ОСОБА_1 такого допуску та не спростовує зазначеної обставини.

Крім того, у постанові від 23 травня 2024 року Верховний Суд безпосередньо надав оцінку доводам заявниці про те, що підприємство звернулося до СБУ із запитом щодо вирішення питання про надання їй допуску лише 26 грудня 2017 року, а рішення про відмову було прийнято 23 січня 2018 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що ці обставини існували на час розгляду справи, були відомі позивачці та входили до предмета доказування, у зв`язку з чим не є нововиявленими.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо фактичного змісту листа СБУ від 13 грудня 2017 року та часу прийняття остаточного рішення про відмову не дають підстав для іншого висновку, оскільки відповідним обставинам уже надано оцінку Верховним Судом при вирішенні питання про наявність підстав для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Не змінює такого висновку і посилання заявниці на те, що копія листа СБУ від 13 грудня 2017 року не була приєднана до матеріалів трудової справи.

Сам по собі факт відсутності копії певного документа в матеріалах справи не є нововиявленою обставиною. Водночас обставини, для підтвердження яких заявниця посилається на зміст цього листа, а саме час прийняття СБУ рішення про відмову та наявність такої відмови на день звільнення, були предметом розгляду та отримали оцінку судів, у тому числі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2024 року.

Щодо рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, яким визнано протиправним та скасовано рішення СБУ про відмову ОСОБА_1 у доступі до державної таємниці, колегія суддів зазначає таке.

Вказане рішення було відоме заявниці та подавалося нею під час перегляду трудового спору. Зокрема, 30 липня 2019 року його копію подано до Верховного Суду, а
під час нового апеляційного розгляду представник позивачки знову посилався на нього у доповненнях до апеляційної скарги. Рішення адміністративного суду було враховано Київським апеляційним судом у постанові від 23 липня 2020 року та отримало оцінку Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2021 року.

Водночас постановою від 23 травня 2024 року Верховний Суд установив, що первісна заява ОСОБА_1 від 9 січня 2020 року, у якій саме рішення адміністративного суду було визначено як нововиявлену обставину, судом першої інстанції по суті не розглядалася, у зв`язку з чим направив справу на новий розгляд.

Отже, направлення справи на новий розгляд не означало встановлення Верховним Судом наявності нововиявленої обставини чи обов`язковості задоволення заяви, а зумовлювало необхідність розглянути заявлену 9 січня 2020 року підставу по суті. Під час нового розгляду суд першої інстанції таку оцінку здійснив.

При цьому скасування адміністративним судом рішення СБУ про відмову у наданні допуску не є тотожним наданню такого допуску та не підтверджує його наявності у ОСОБА_1 станом на 26 грудня 2017 року. Визнання рішення про відмову протиправним усуває відповідний адміністративний акт, однак саме по собі не замінює передбаченої законом процедури оформлення допуску та не створює юридичного факту його наявності на дату звільнення.

За таких обставин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2019 року не спростовує обставини, яка мала істотне значення для остаточного вирішення трудового спору, - відсутності у ОСОБА_1 на час звільнення належно оформленого допуску до державної таємниці.

Тому доводи апеляційної скарги про невиконання судом першої інстанції вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 23 травня 2024 року, є необґрунтованими.

Щодо протокольної ухвали суду першої інстанції від 14 травня 2026 року про відмову у прийнятті доповнень від 4 липня 2024 року колегія суддів виходить із такого.

ЦПК України не містить спеціального регулювання порядку подання доповнень до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Разом із тим подання додаткових пояснень або доказів на підтвердження вже заявленої підстави необхідно відрізняти від наведення іншої самостійної підстави для перегляду судового рішення.

У доповненнях від 4 липня 2024 року заявниця вперше послалася на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 1 вересня 2022 року у кримінальному провадженні та на встановлення, на її думку, фальшивості доповідної записки начальника режимно-секретної групи від 15 грудня 2017 року.

Такі обставини за своїм змістом не є уточненням первісно заявленої підстави, пов`язаної зі скасуванням рішення СБУ, чи підстави, наведеної у доповненнях від 8 лютого 2022 року щодо змісту листа СБУ від 13 грудня 2017 року, а становлять окрему підставу перегляду, передбачену пунктом 2 частини другої статті 423 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами маже бути подано з підстави, визначеної пунктом 2 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок (ухвала) у кримінальному провадженні набрав (набрала) законної сили.

Тому строк для заявлення такої підстави пов`язується законом із набранням законної сили відповідним судовим рішенням у кримінальному провадженні, а не з виникненням у заявника процесуальної необхідності послатися на нього під час подальшого розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що необхідність подання відповідних доповнень виникла після постанови Верховного Суду від 23 травня 2024 року, якою справу направлено на новий розгляд, не ґрунтуються на положеннях статті 424 ЦПК України.

Постанова Верховного Суду від 23 травня 2024 року не встановлювала обставин щодо фальшивості доповідної записки та не є процесуальною подією, з якою закон пов`язує початок перебігу строку для заявлення підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 423 ЦПК України.

Направлення справи на новий розгляд відновило розгляд раніше поданої заяви у визначених нею межах, однак не започаткувало нового строку для заявлення інших самостійних підстав перегляду.

До того ж навіть за запропонованим заявницею підходом - у разі обчислення тридцятиденного строку з 23 травня 2024 року - подані 4 липня 2024 року доповнення внесені після спливу такого строку.

Отже, хоча саме по собі посилання суду першої інстанції на те, що ЦПК України не передбачає можливості подання доповнень до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, не повною мірою відображає характер спірного процесуального питання, це не вплинуло на правильність висновку про відсутність підстав для прийняття до розгляду наведеної у доповненнях нової самостійної підстави перегляду.

За таких обставин посилання апелянта на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 1 вересня 2022 року та обставини щодо доповідної записки від 15 грудня 2017 року не можуть бути враховані при вирішенні заяви, розгляд якої здійснювався у межах належним чином заявлених підстав.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів виходить із того, що обставини, на які ОСОБА_1 посилалася як на нововиявлені та які були предметом розгляду суду першої інстанції, не спростовують обставин, покладених в основу остаточного вирішення трудового спору, та не мають такого істотного значення, яке могло б зумовити інший результат його вирішення. Відсутність у листі СБУ від 13 грудня 2017 року остаточного рішення про відмову, прийняття такого рішення після звільнення та подальше його скасування адміністративним судом не підтверджують наявності у ОСОБА_1 станом на 26 грудня 2017 року оформленого допуску до державної таємниці, необхідного для перебування на займаній посаді.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених статтею 423 ЦПК України підстав для перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року за нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсуті.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: