| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30, тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Горобцова Я.В.,
Суддя-доповідач: Епель О.В.,

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Справа № 320/9811/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді Епель О.В., 
суддів: Компанієць І.Д. Мєзєнцева Є.І.,
за участю секретаря Снитко А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі 

за позовом ОСОБА_1 

до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області, 
Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів,

про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області (далі - Відповідач 1), Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів (Відповідач 2) в якому просив:
1) визнати протиправною та скасувати Структуру Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області затверджену в.о. Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів та виконуючим обов`язки Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 19.03.2021;
2) визнати протиправним та скасувати штатний розпис на 2021 рік Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області затверджений заступником Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів ОСОБА_2 27.04.2021;
3) зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області ввести в дію штатний розпис на 2021 рік затверджений заступником Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів ОСОБА_2 05.02.2021;
4) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 12.07.2021 №329-к про звільнення ОСОБА_1 ;
5) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області;
6) стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених вимог Позивач зокрема зазначав, що його не було попереджено про вивільнення не пізніше, ніж за 30 календарних днів, не було запропоновано рівнозначну посаду або всі інші вакантні посади та не враховано його право на переважне залишення на роботі як учасника бойових дій.
Також Позивач стверджував, що нова структура та штатний розпис прийняті з порушенням приписів постанови КМУ від 12.03.2005 № 179.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Відповідача-2 - Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, в частині, які вказані в позовній заяві в 1 та 2 пункті, а в іншій частині позовних вимог розгляд справи було продовжено. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, попри визнання позову Відповідачем 1, у задоволенні адміністративного позову було задоволено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач проходив державну службу за контрактом на період дії карантину відповідно до Порядку призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 237 від 24.03.2021, що унеможливлювало переведення державних службовців, призначених на державну службу шляхом укладення контрактів на підставі Типового контракту, затвердженого цією постановою, на рівнозначні або нижчі посади.
При цьому, суд акцентував увагу, що від запропонованої посади Позивач відмовився і не був позбавлений можливості подавати документи на інші вакантні посади в Головному управлінні на які оголошувалися конкурси.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на допущення Відповідачем 1 процедурних порушень під час процедури звільнення. Зокрема зазначив, що його відділ як до, так і після введення нової структури налічував 12 осіб, втім посада начальника новоствореного відділу йому не пропонувалася.
Обґрунтовуючи вимоги скарги Апелянт посилається на правову позицію судів першої та апеляційної інстанції, яка викладена у справах № 320/848/21, № 320/11404/21.
Також ОСОБА_1 зазначає про допущення судом першої інстанції помилки в його імені, імені по батькові та посаді, а також на протиправність неприйняття заяви про визнання позову Відповідачем 1.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відзив від Відповідача 1 на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просив залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначаючи, що Позивачу було запропоновано вакантну посаду для переведення від якої він відмовився, а обов`язок пропонувати усі наявні вакантні посади, законодавством не встановлено.
10.07.2026 Відповідачем 1 подано до суду додаткові письмові пояснення у яких він зазначає, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки взнає наявність допущення процедурних порушень під час звільнення Позивача.
У судовому засіданні представник Позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в межах доводів, викладених у скарзі. Акцентував увагу на тому, що спір наразі триває між Позивачем та Відповідачем 1, оскільки позовні вимоги, які були заявлені до Відповідача 2 були залишені без розгляду судом першої інстанції. Також звертав увагу суду на те, що Відповідач 1 позовні вимоги визнав у повному обсязі. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов - задовольнити.
У судовому засіданні представник Відповідача 1 також підтримав вимоги апеляційної скарги, позаяк визнав, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на порушення ним процедури звільнення Позивача, а саме: не було враховано переважне право на залишення на роботі та не запропоновано рівнозначну посаду, яка була вакантною. Просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
Відповідач 2 у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином. Просив розгляд справи здійснити без його участі. 
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління від 27.07.2020 року №158-К ОСОБА_1 призначено з 28.07.2020 на посаду начальника відділу реєстрації сільськогосподарської техніки шляхом укладення контракту про проходження державної служби від 27.07.2020 (на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2).
В подальшому, у зв`язку із скороченням чисельності штату внаслідок зміни структури та штатного розпису Головного управління відповідно до наказу Головного управління від 27.04.2021 № 1824-ОД «Про введення в дію нової структури та штатного розпису» ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 ст. 87 та ст. 43 Закону України «Про державну службу», запропоновано для переведення вакантну посаду: Головного спеціаліста сектору державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Васильківського відділу Головного управління. Повідомлено, що у разі згоди на переведення на запропоновану посаду, необхідно подати відповідну заяву; у разі відмови від переведення трудовий договір буде припинено на підставі пункту 1 частини 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Роз`яснено про необхідність проходження конкурсу для призначена на вакантну посаду.
З даним попередженням ОСОБА_1 ознайомлений 03.06.2021, що підтверджується його підписом. Також 03.06.2021, Позивачем повідомлено про незгоду із запропонованою посадою, що підтверджується його власноручним підписом.
У зв`язку із зазначеними обставинами Головним управлінням видано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 12.07.2021 № 329-К. Пунктом 1 наказової частини даного наказу передбачено: «припинити державну службу та звільнити ОСОБА_1 , начальника Білоцерківського міськрайонного управління Головного управління 3 червня 2021 року згідно пункту 1 частини 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою двох середньомісячних заробітних плат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Нормативно-правове обґрунтування.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу»).
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави для припинення державної служби визначені ст. 83 Закону України «Про державну службу», зокрема державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
При цьому, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1^-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
В пункті 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
В пункті 1 частини 1 статті 41 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду з урахуванням доводів Апелянта, судова колегія звертає увагу на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку зі звільненням державного службовця з посади, на якій особа перебувала на підставі укладеного строкового контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу не те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось не на підставі закінчення дії контракту, а як зазначено у спірному наказі: на підставі пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частин першої статті 87 Закону № 889-VIII.
Отже, враховуючи, що процедура звільнення Апелянта відбулась на підставі частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, то правовий режим такого звільнення регулюється спеціальними нормами Закону № 889-VIII, що помилково не було враховано судом першої інстанції.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 640/301/21 та від 07 травня 2026 року у справі № 320/9459/21, у яких суд констатував застосування Закону № 1285-IX до правовідносин у разі звільнення особи із займаної посади не у зв`язку з закінченням строку дії контракту відповідно до Закону № 1285-IX, а у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису органу.
З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1285-IX та постанов КМУ від 22.04.2020 № 290та від 24.03.2021 № 237, оскільки застосування відповідних положень при звільненні працівника через скорочення посади суперечить вищенаведеним приписам Закону № 889-VIII, які є спеціальними та мають вищу юридичну силу в порівнянні з постановами КМУ.
Принагідно слід зазначити, що законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ і виклав частину третю Закону № 889-VІІІ у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.».
Отже, після внесення Законом № 1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивача було попереджено про наступне звільнення 03.06.2021, а звільнено - 12.07.2021. Отже Відповідач 1 дотримався тридцятиденного строку, встановленого приписами статті 87 Закону № 889-VІІІ, а тому доводи Апелянта в цій частині є безпідставними.
Разом з тим, ОСОБА_1 зазначає, що Відповідачем 1 не було враховано його переважне право на залишення на роботі та не запропоновано іншу рівнозначну посаду - посаду начальника вже новоствореного відділу.
Надаючи оцінку доводам Апелянта в цій частині, судова колегія зазначає, що законодавець у приписах частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» поклав обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців), має наслідком порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який визначено у статті 4 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: учасникам бойових дій.
Суд зауважує, що Закон України «Про державну службу» не регламентує як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатися рівень кваліфікації і продуктивності праці, проте це питання було предметом дослідження Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17.
У згаданій постанові Верховний Суд висловився щодо того, яким чином роботодавець може визначити хто з працівників має право на переважне залишення на роботі.
Так, Верховний Суд, зокрема, зазначив: «При проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення».
У постанові від 25.01.2023 у справі № 600/752/22-а суд касаційної інстанції зазначив, що запропоновані у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17 підходи/способи не є вичерпними. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може зважити також на інші обставини, які, як він уважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовців, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі. Важливо те, що визначення переважного права на залишенні на роботі має бути обґрунтованим і певним чином об`єктивованим (вираженим назовні, оформленим) для розуміння того, як відбувався цей процес, особливо тими, кого це стосується.
Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем 1 не здійснено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі та не враховано, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , яке видане 25.06.2015 ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Отже, спірний наказ про звільнення прямо суперечить ст. 42 Кодексу законів про працю України та ст. 87 Закону України «Про державну службу», про що зазначай й сам Відповідач 1.
Принагідно, судова колегія вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області визнало позовні вимоги в повному обсязі, про що подало до суду відповідну заяву від 24.05.2024 /т.1 а.с. 220-222/. Втім, судом першої інстанції не було з`ясовано підстави, з яких Відповідач 1 визнає позовні вимоги, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому з огляду на викладене вище. 
Отже, судова колегія приходить до висновку, що наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 12.07.2021 №329-к про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно, Апелянт має бути поновлений на посаді, з якої його було звільнено, а саме: на посаді начальника відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області.
Щодо вимог ОСОБА_1 про нарахування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначити наступне.
Відповідно до вимог частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відтак, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 (далі - Порядок).
Відповідно до вимог пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки про заробітну плату № 451 від 01.10.2021 за період з травня по червень 2021 року середньоденна заробітна плата складає 817,99 грн.
Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу Апелянта з 13.07.2021 по 20.07.2026, становить 1304 робочі дні (за 2021 рік - 158 днів, за 2022 рік - 220 днів, за 2023 - 260 днів, за 2024 рік - 262 дні, за 2025 рік - 261 день за 2026 рік - 143 дні).
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, складає 1066658,96 грн (817,99 грн х 1304 робочих дні).
За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог заявленого позову в частині стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.07.2021 по 20.07.2026.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року - скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.
Керуючись ст.ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 12.07.2021 №329-к про звільнення ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу реєстрації сільськогосподарської техніки Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області з 13.07.2021.
Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області (ЄДРПОУ 40323081) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1066658,96 (один мільйон шістдесят шість тисяч шістсот п`ятдесят вісім гривень та дев`яносто шість копійок) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 24.07.2026.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: І.Д. Компанієць

Є.І. Мєзєнцев