ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 07 липня 2026 року 	Справа № 903/324/26	

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Франчук Н.Я., розглянувши справу
за позовом: Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гор-Агро»
про стягнення 160221,12 грн,

за участю представників-учасників справи:
від позивача: Дзюрило А.Р., адвокат, ордер серії АС№1181313 від 02.04.2026;
від відповідача: н/з.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.
Відводу складу суду не заявлено.
Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Суть спору: 02.04.2026 до Господарського суду Волинської області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гор-Агро» про стягнення 160221,12 грн, з них 115010,62 грн заборгованості за поставлений товар, 24500,49 грн пені та 20710,01 грн 26 % річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань згідно договору поставки товару та виконання робіт від 30.06.2025 №3683/3С в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.
Ухвалою суду від 07.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05.05.2026. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України) не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. Запропоновано позивачу подати суду: відповідь на відзив та наявні докази – в строк 5 днів з дня його отримання, з врахуванням вимог ст. ст. 166, 184 ГПК України, копію відповіді на відзив з додатками надіслати відповідачу, докази надіслання надати суду; відповідачу – заперечення на відповідь позивача, протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив з доказами надіслання позивачу. 
04.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача (адвоката Виш А.А.) надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. Дана заява долучена до матеріалів справи.
04.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання у якому просить суд відкласти підготовче судове засідання, оскільки представник відповідача не має змоги з`явитися у судове засідання у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.
05.05.2026 представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи.
Ухвалою суду від 05.05.2026 повідомлено сторони про те, що підготовче засідання відбудеться 27.05.2026.
26.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання у якому просить суд відкласти розгляд справи, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Гор-Агро» 20.05.2026 на поштову адресу Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» направили проект мирової угоди для добровільного врегулювання судового спору. Вказаний проект мирової угоди, також направлено 25.05.2026 на електронну адресу позивача. Станом на 26.05.2026 відповідач не отримав відомостей про узгодження зі сторони позивача проекту мирової угоди.
27.05.2026 у задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання – відмовлено. Крім того, суд на виконання вимог ст. 195 ГПК України, враховуючи строки розгляду справи, постановив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.06.2025.
05.06.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання у якому просить суд приєднати до матеріалів справи докази на підтвердження судових витрат у розмірі 17000 грн. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.
05.06.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання у якому просить суд розгляд справи провести без участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гор-Агро» та представника за наявними матеріалами. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.
08.06.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло заперечення на клопотання про стягнення судових витрат. Дане заперечення долучено до матеріалів справи.
08.06.2026 представник відповідача не прибув у судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.
У судовому засіданні 08.06.2026 представник позивача надав пояснення по суті справи.
Ухвалою суду від 08.06.2026 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 07.07.2026. 
07.07.2026 через відділ документального забезпечення та контролю суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі у якому просить суд провести судове засідання без участі його представника. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.
07.07.2026 представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи.
07.07.2026 представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.
Відповідно до ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
З огляду на викладене, суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. 
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, 
установив:
30.06.2025 між Приватним акціонерним товариством «Волинська фондова компанія» (далі - позивач, сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гор Агро» (далі - відповідач, сторона 2) було укладено Договір поставки товару та виконання робіт № 3683/ЗС (далі - Договір).
Відповідно до п.1.1 Договору сторона 1 зобов`язується передати у власність, а сторона 2 прийняти та оплатити запасні частини, витратні матеріали та аксесуари до сільськогосподарської техніки та вантажних автомобілів (надалі - товар), а також сторона 1 зобов`язується виконувати стороні 2 роботи по ремонту, діагностиці та періодичному технічному обслуговуванню сільськогосподарської техніки сторони 2 (надалі- роботи).
Відповідно до п.1.2 Договору підтвердженням факту узгодження сторонами найменування, асортименту, кількості товару є прийняття стороною 2 товару по видатковій накладній, виданій стороною 1, яка після її підписання сторонами має юридичну силу специфікації.
Загальна вартість товару та робіт (ціна Договору) становить сукупність вартостей усього товару, який отримувала сторона 2 від сторони 1 протягом терміну дії даного договору та сум вказаних у всіх актах виконаних робіт, складених протягом усього терміну дії даного договору (п.1.3 Договору).
За змістом п.2.2.1 Договору, наявний на складі сторони 1 (безготівковий розрахунок) оплата 100% від загальної ціни Товару, зазначеної у відповідному рахунку, з урахуванням вимог п. 2.3. даного Договору, протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати видаткової накладної на такий Товар. У випадку, якщо стороною 2 вичерпано суму відтермінування, зазначену в п і.4. даного договору, сторона 2 здійснює стороні 1 передплату вартості товару на суму, що перевищує суму відтермінування, з урахуванням вимог п. 2.3. даного Договору.
У відповідності до п. 2.3 Договору, ціна товару, зазначена в рахунках, що виставляються стороною 1, діє тільки в день виставлення відповідного рахунку, надалі ціна товару може збільшуватися стороною 1 у випадку зростання більш ніж на 3% максимального середнього міжбанківського курсу продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню їх перерахування на пропорційну величину.
У випадку прострочення оплати товару та/або робіт, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості, а також 26 процентів річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України (п.4.1. договору).
За змістом п. 4.3 Договору сторони досягли домовленості, що у випадку необґрунтованої відмови сторони 2 від прийняття товару та/або у випадку нездійснення оплати товару на умовах та у строки, передбачені Договором, сторона 1 вправі, з своєї сторони, на власний розсуд, або вимагати оплати такого товару, або відмовитися від Договору повністю чи частково і стягнути з сторони 2 штрафну санкцію в розмірі 50 % від загальної ціни такого товару на день укладення даного Договору. При цьому сторони домовились, що сторона 1 вправі покрити штрафну санкцію шляхом залишення в себе внесеної стороною 2 стороні 1 оплати за такий товар, але в розмірі не більше як 50 % від загальної ціни такого товару на день укладення даного Договору, у випадку внесення стороною 2 стороні 1 оплати в більшому розмірі, така частина оплати підлягає поверненню стороні 2.
Як визначено п. 4.5-4.6 Договору, сплата неустойки, штрафу, пені, заподіяних неналежним виконанням зобов`язання, не звільняє сторони від виконання зобов`язання. У разі неможливості або реальної загрози порушення строку поставки товару стороні 2 з вини чи з інших обставин, які виникли у сторони 1, остання негайно письмово повідомляє про вказаний факт сторону 2 та зазначає нові строки поставки Товару. У разі отримання зазначеного письмового повідомлення сторони 1, сторона 2 вправі протягом 5 (п`яти) календарних днів заявити письмову вимогу про повернення сплачених за не поставлений товар коштів, які сторона 1 зобов`язана повернути протягом 7 (семи) календарних днів від дати отримання такої вимоги сторони 2. У випадку, якщо Сторона 2 не заявить письмову вимогу про повернення сплачених за не поставлений Товар коштів, протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня отримання письмового повідомлення Сторони 1 про неможливість або реальну загрозу порушення строку поставки Товару, вважається, що Сторона 2 погодила нові строки поставки Товару за даним Договором.
Договір підписаний уповноваженими особами сторін та скріплений печатками.
Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Частиною 1, 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач здійснив поставку запасних частин відповідачу всього на суму 231110,62 грн, що підтверджується видатковими накладними, а саме: від 10.07.2025 №1638 на суму 122754,53 грн, від 14.07.2025 №1661 на суму 995,14 грн, від 15.07.2025 №1686 на суму 97 768,03 грн, від 18.07.2025 №1704 на суму 3355,85 грн, від 23.07.2025 №1739 на суму 6237,07 грн.
Відповідачем частково оплачено вартість товару у розмірі 116100,00 грн згідно з платіжною інструкцією №15000000/2с448d9с-а137-4аbf ааеb-5а59301еа9 від 16.07.2025.
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно із статтею 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Згідно з 1.4 Договору стороною 1 надається стороні 2 відтермінування оплати за Товар та Роботи на термін до 14 (чотирнадцяти) календарних днів на загальну суму, що не може перевищувати 100 000, 00 (сто тисяч грн. 00 коп.) грн.
При цьому, судом встановлено, що у відповідності до п. 2.2.1 Договору, за наявний на складі сторони 1 товар здійснюється 100% оплата (безготівковий розрахунок) від загальної ціни товару, зазначеної у відповідному рахунку, з урахуванням вимог п. 2.3 даного Договору, протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати видаткової накладної на такий Товар. У випадку, якщо стороною 2 вичерпано суму відтермінування, зазначену в п.1.4. даного Договору, сторона 2 здійснює стороні 1 передплату вартості товару на суму, що перевищує суму відтермінування, з урахуванням вимог п. 2.3. даного Договору. 
Отже, виходячи із правової природи Договору та його змісту можна дійти висновку, що його сторонами визначено зустрічне виконання зобов`язання, якщо стороною 2 вичерпано суму відтермінування(100000 грн), зазначену в п.1.4. даного Договору.
Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими статтею 538 ЦК України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку.
У відповідності до ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок..
Це правило має загальний характер та розповсюджується на будь-які зустрічні зобов`язання.
Стаття 693 ЦК України регулює питання "попередньої оплати" товару, з якої вбачається, що "попередньою оплатою" визначається встановлений договором обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем.
У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Судом встановлено, що сторонами у Договорі узгоджено оплату товару, що був поставлений позивачем в межах суми 100000 грн протягом 14 календарних днів з дати видаткової накладної на такий товар, в іншій частині(товар вартістю понад 100000 грн) на умовах передоплати, тобто за правилами зустрічного виконання зобов`язання.
Враховуючи вищевказані умови Договору, граничним строком з оплати товару відповідачем (Покупцем) за видатковою накладною від 10.07.2025 №1638 (загальна сума – 122754,53 грн.) в сумі 22754,53 грн - 10.07.2025 та в сумі 100 000,00 грн - 24.07.2025; за видатковою накладною від 14.07.2025 №1661 (загальна сума – 995,14 грн) в сумі 995,14 грн – 14.07.2025; за видатковою накладною від 15.07.2025 №1686 (загальна сума – 97 768,03 грн.) в сумі 97768,03 грн – 15.07.2025; за видатковою накладною від 18.07.2025 №1704 (загальна сума – 3355,85 грн.) в сумі 3355,85 грн – 18.07.2025; за видатковою накладною від 23.07.2025 №1739 (загальна сума – 6237,07 грн.) в сумі 6237,07 грн – 23.07.2025.
Між тим, суд встановив, що оплату поставленого товару у вказаний строк відповідач не здійснив. Заборгованість відповідача підтверджена матеріалами справи та становить 115010,62 грн.
У зв`язку невиконанням відповідачем обов`язку з оплати товару позивачем нараховано та заявлено до стягнення 20710,01 грн 26 % річних за період з 10.07.2025 по 31.03.2026 щодо яких суд зазначає таке.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом п 4.1 Договору у випадку прострочення оплати товару та/або робіт, сторона 2 сплачує стороні 1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості, а також 26 процентів річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Суд звертає увагу, що обчислення періодів прострочення згідно видаткових накладних від 10.07.2025 №1638 на суму 122754,53 грн, від 14.07.2025 №1661 на суму 995,14 грн, від 15.07.2025 №1686 на суму 97 768,03 грн, від 18.07.2025 №1704 на суму 3355,85 грн, від 23.07.2025 №1739 на суму 6237,07 грн має розпочинатись саме з наступного дня після їх підписання, зокрема за періоди:
- з 11.07.2025 по 14.07.2025 на суму 22754,53 грн;
- з 15.07.2025 по 15.07.2025 на суму 23749,67 грн;
- з 16.07.2025 по 18.07.2025 на суму 5417,70 грн (121517,70 – часткова сплата 116100 грн);
- з 19.07.2025 по 23.07.2025 на суму 8773,55 грн;
- з 24.07.2025 по 24.07.2025 на суму 15010,62 грн;
- з 25.07.2025 по 31.03.2026 на суму 115010,62 грн.
За наведених обставин, суд здійснивши самостійний розрахунок відповідних нарахувань за відповідні періоди встановив, що підставні та підлягають до стягнення з відповідача 20616,61 грн 26% річних. У стягненні 93,40 грн 26% річних суд відмовляє через безпідставність нарахування, не врахування позивачем положень ст. 253 ЦК України.
Щодо заявлених до стягнення 24500,49 грн пені, суд зазначає таке.
Як вже зазначив суд, у випадку прострочення оплати Товару та/або Робіт, Сторона 2 сплачує Стороні 1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості, а також 26 процентів річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України (п.4.1. договору).
В силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.
Отже, підставами для нарахування пені є, по-перше, прострочення у виконанні грошового зобов`язання, яке допустив боржник, по-друге встановлення конкретного розміру відповідної санкції договором або чинним законодавством.
Позивачем нараховано відповідачу 24500,49 грн пені за період з 10.07.2025 по 31.03.2026.
Між тим, судом було здійснено самостійні розрахунки відповідно до яких, позивачем відповідні нарахування пені з врахуванням встановлених фактичних обставин справи мали б здійснюватися за періоди з: 11.07.2025 по 14.07.2025 на суму 22754,53 грн; з 15.07.2025 по 15.07.2025 на суму 23749,67 грн; з 16.07.2025 по 18.07.2025 на суму 5417,70 грн (121517,70 – часткова сплата 116100 грн); з 19.07.2025 по 23.07.2025 на суму 8773,55 грн; з 24.07.2025 по 24.07.2025 на суму 15010,62 грн; з 25.07.2025 по 31.03.2026 на суму 115010,62 грн та становить разом 24389,13 грн. 
Отже, суд дійшов висновку, про те, що підлягає до стягнення з відповідача 24389,13 грн пені, а в частині стягнення 111,36 грн пені слід відмовити через безпідставність нарахування, не врахування позивачем положень ст. 253 ЦК України.
Крім того, позивач у клопотанні від 05.06.2026 просив суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 17000 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).
Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Водночас, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Приватним акціонерним товариством «Волинська фондова компанія» надано копію Договору №04/02/25 про надання правничої допомоги від 04.02.2025; копію Додаткової угоди №12 від 30.03.2026 року до Договору №04/02/25 про надання правничої допомоги від 04.02.2025; копію калькуляції вартості надання послуг професійної правничої допомоги №83 від 01.06.2026; копію акту №83 про надання послуг професійної правничої допомоги від 01.06.2026; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 330, видане 24.04.2007.
За змістом п.1.1 договору про надання правової допомоги, Клієнт доручає, а адвокатське бюро відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання в якості правничої допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Клієнта, надавати інші види правничої допомоги (далі у тексті - правничої допомога) в обсязі та на умовах, встановлених цим Договором та за домовленістю Сторін, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та всі фактично понесені Адвокатським бюро витрати у зв`язку з виконанням даного Договору.
За змістом пунктів 4.1.-4.11 договору, гонорар є формою винагороди Адвокатського бюро за надання правничої допомоги Клієнту. На визначення розміру гонорару Адвокатського бюро впливають строки вирішення спірних правовідносин, ступінь складності справи, обсяг правових послуг необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правничої допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатським бюро позитивного результату, якого бажає Клієнт. Розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському бюро за надану в межах цього Договору правничу допомогу, встановлюється у відповідній додатковій угоді до даного Договору. Адвокатське бюро має право не приступати до виконання своїх обов`язків, визначених цим Договором, якщо Клієнт не сплатив гонорар або сплатив його у розмірі меншому ніж погоджений Сторонами. На підтвердження факту надання Адвокатським бюро Клієнту правничої допомоги відповідно до умов цього Договору Адвокатським бюро складається акт наданих послуг (правничої допомоги) (далі у тексті - Акт), який направляється або вручається під розписку Клієнту. Якщо у 12 (дванадцяти) денний строк, після того, як Адвокатським бюро буде відправлено поштою (рекомендованим листом з повідомленням), або 7 (семи) денний строк з дня вручення під розписку Клієнту Акту, Адвокатське бюро не отримає підписаний Акт або мотивовані заперечення Клієнта із зазначенням недоліків, послуга вважається прийнятою з виконанням всіх умов Договору в день відправлення Акту поштою, або в день вручення йога Клієнту. Крім оплати гонорару, Клієнт протягом 2 (двох) днів з моменту отримання, у спосіб визначений п, 10.1. цього Договору, скан-копій документів, що підтверджують витрати Адвокатського бюро, понесені ним у зв`язку з наданням правничої допомоги за ним Договором (в тому числі, але не виключно, отримання платних довідок та інших документів, послуги поштового зв`язку України, транспортні витрати, витрати на відрядження, тощо), відшкодовує останньому всі витрати. Сплачений Адвокатському бюро гонорар та відшкодовані Клієнтом фактичні витрати Адвокатського бюро Клієнту не повертаються. Право Адвокатського бюро на отримання невнесеного (недовнесеного) гонорару не залежить від результату наданих ним послуг. Клієнт оплачує гонорар не пізніше 5 робочих днів після підписання акту наданих послуг (правничої допомоги), якщо інші умови оплати не передбачені Договором.
Відповідно до Додаткової угоди №12 від 30.03.2026 сума гонорару адвоката за надання правничої допомоги щодо представництва інтересів ПрАТ «ВФК» у Господарському суді Волинської області у справі про стягнення з ТзОВ «Гор-Агро» заборгованості становить 17 000,00 грн (а саме надання правничої допомоги щодо представництва інтересів клієнта у Господарському суді Волинської області у справі щодо стягнення з ТОВ «ГОР-АГРО» заборгованості за поставку товару, в тому числі аналіз судової практики та чинного законодавства, підготовка позовної заяви, збирання та дослідження доказів, підготовка заяв, клопотань, інших процесуальних документів, пов`язаних з розглядом даної справи, та вчинення будь-яких інших дій, що на думку Адвокатського бюро, є необхідними для належного захисту інтересів Клієнта).
Згідно долученої до матеріалів справи калькуляції вартості надання послуг професійної правничої допомоги №83 від 01.06.2026 загальна кількість витрачених годин на надання правничої допомоги становить 6,8 год. (ціна за годину 2500 грн); загальна сума 17000 грн.
У відповідності до підписаного акту №83 про надання послуг професійної правничої допомоги від 01.06.2026 Адвокатське бюро надало, а ПАТ «Волинська фондова компанія» надало наступні послуги: надання правничої допомоги щодо представництва інтересів клієнта у Господарському суді Волинської області у справі щодо стягнення з ТОВ «ГОР-АГРО» заборгованості за поставку товару, в тому числі аналіз судової практики та чинного законодавства, підготовка позовної заяви, збирання та дослідження доказів, підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів, пов`язаних з розглядом даної справи, та вчинення будь-яких інших дій, що на думку Адвокатського бюро, є необхідними для належного захисту інтересів Клієнта. Вартість послуг: 17000 грн.
Надання адвокатом Дзюрило Анастасією Ростиславівною правничої допомоги позивачу у справі №903/324/26 також підтверджується ордером серії АС№1181313 від 02.04.2026.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивач, згідно з вимогами ст. 74 ГПК України, довів надання йому послуг професійної правничої допомоги у справі №903/324/26 у Господарському суді Волинської області, проте не у заявленому розмірі.
Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).
Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У постанові від 12.01.2023 у справі №908/2702/21 Верховний Суд, здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21.
Застосовуючи критерій співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених як у частині четвертій статті 126 ГПК України, так і у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, додаткова ухвала Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).
Отже, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Верховний Суд у постанові від 30.08.2023 у справі №911/3586/21 зазначив, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, враховуючи, зокрема ціну позову, час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Водночас, відповідно до правових висновків Верховного суду витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, від 13.02.2025 у справі №918/822/23).
Суд враховує, що у поданому заяві позивач просить суд стягнути з відповідача у даній справі 17000 грн за надання правничої допомоги у даній справі.
Водночас, відповідач заперечує щодо зазначеного розміру витрат на правову допомогу та зазначає, що в даному випадку розмір заявлених Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» витрат на правничу допомогу є необґрунтований, неспівмірний з даною судовою справою, у якій спір є незначної складності, при цьому розмір витрат значно завищений та є нерозумним.
Суд звертає увагу, що у додатковій угоді №12 від 30.03.2026 погоджено зокрема надання правничої допомоги, яка полягає у наданні правничої допомоги щодо представництва інтересів клієнта у Господарському суді Волинської області у справі щодо стягнення з ТОВ «ГОР-АГРО» заборгованості за поставку товару, в тому числі аналіз судової практики та чинного законодавства, підготовка позовної заяви, збирання та дослідження доказів, підготовка заяв, клопотань, інших процесуальних документів, пов`язаних з розглядом даної справи, та вчинення будь-яких інших дій, що на думку Адвокатського бюро, є необхідними для належного захисту інтересів Клієнта.
Водночас, суд зазначає, що докази надання зазначених послуг, а саме в частині «підготовки заяв, клопотань, інших процесуальних документів, пов`язаних з розглядом даної справи» у матеріалах справи відсутні. 
Так, в межах розгляду даної справи представником позивача подано через систему «Електронний суд» виключно клопотання про розподіл судових витрат від 05.06.2026. Будь-які, інші заяви, клопотання, інші процесуальні документи до суду від останньої не надходили.
При цьому, суд враховує, що клопотання про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 року по cправі №910/9714/22.
Отже, заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною.
При цьому, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду погодився з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022 у справі №910/10507/21 щодо застосування статей 123, 126 ГПК України, про те, що заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Враховуючи наведене, будь-які, заяви, клопотання, інші процесуальні документи до суду від представника позивача в межах даної справи не надходили, надання послуги з підготовки заяви про розподіл судових витрат не є витратами на правову допомогу, а відтак суд відмовляє у частині їх стягнення та зменшує суму понесених витрат на правничу допомогу до 8500 грн за результатом розгляду справи.
Крім того, суд враховує, що вказане правове питання у даній справі не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом, не передбачає великої кількості законів та підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню судової практики для підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості; подані матеріали не містять великої кількості документів, на дослідження яких би адвокат витратив значний час.
Надавши оцінку доданим до матеріалів справи доказам, враховуючи заперечення відповідача та такі критерії як обґрунтованість, реальність, необхідність та розумність розміру витрат на професійну правову допомогу для підготовки позовної заяви у цій справі, з урахуванням обсягу наданих послуг, обсягу матеріалів доданих до матеріалів справи, кількості підготовлених представником позивача документів, складності справи, керуючись принципами співмірності, розумної необхідності, справедливості, пропорційності понесених витрат, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 8500 грн. У решті вимог відповідача (8500 грн) щодо витрат на професійну правову суд відмовляє.
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 8489,14 (160016,36*8500/160221,12) гривень.
За змістом ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідачем належними та достатніми доказами заборгованість за кредитом та процентами не спростована, підставна і підлягає до стягнення з відповідача, оскільки згідно ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Доказів на спростування обставин, викладених позивачем, відповідач суду не надав, жодного заперечення проти позову не навів.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги частковому підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 160016,36 грн, з них 115010,62 грн основного боргу, 24389,13 грн пені та 20616,61 грн 26% річних. У позові про стягнення 204,76 грн, з них 111,36 грн пені та 93,40 грн 26% річних суд відмовляє.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 2659 грн судового збору, в іншій частині залишити за позивачем.
Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-
вирішив:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гор-Агро» (45602, Волинська обл., Луцький р-н, село Підгайці, вулиця Дубнівська, будинок 14А, код ЄДРПОУ 34214727) на користь Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» (43023, Волинська обл., Луцький р-н, місто Луцьк, вул.Скорика Мирослава, будинок 16, код ЄДРПОУ 13356951) 160016,36 грн (сто шістдесят тисяч шістнадцять гривень 36 коп.), з них 115010,62 грн основного боргу, 24389,13 грн пені, 20616,61 грн 26% річних та 2659 грн витрат зі сплати судового збору, а також 8489,14 грн (вісім тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень 14 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.
3. В іншій частині позову – відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Повний текст рішення складено 16.07.2026

Суддя А. С. Вороняк