ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2026 м. Дніпро Справа № 904/2981/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Висоцького А.М., Віннікова С.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від скаржника: Суржко О.А.;
від позивача: Олексюк Є.А.;
від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє як законний представник та в інтересах малолітньої Лисак Емми Олександрівни - особи, яка не брала участі у справі, на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 про заміну сторони її правонаступником (суддя Васильєв О.Ю.)
у справі № 904/2981/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни, Чернігівська обл., м. Ніжин 
до Фізичної особи-підприємця Лисака Олександра Ілліча, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг
про розірвання договору та стягнення 135 000 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Фізична особа-підприємець Труш Оксана Юріївна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лисака Олександра Ілліча, в якому просила: розірвати договір № 9 від 06.09.2023; стягнути з відповідача 135 000 грн сплаченої передоплати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 06.09.2023 між сторонами укладено договір № 9, за умовами якого відповідач зобов`язався виготовити та передати позивачу визначене договором обладнання, а позивач - здійснити його оплату.
На виконання умов договору позивач 12.09.2023 перерахувала відповідачу передоплату в розмірі 135 000 грн, отримання якої відповідач підтвердив 13.09.2023 в електронному листуванні. Строк виготовлення та поставки обладнання був визначений сторонами тривалістю 60 робочих днів із дня, наступного за днем внесення передоплати. 
Посилаючись на те, що обладнання у встановлений договором строк відповідачем не виготовлено та не передано, а сплачені кошти не повернуто, позивач вважала допущене порушення істотним та таким, що є підставою для розірвання договору і повернення передоплати в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 у справі № 904/2981/25 позов Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни задоволено повністю.
Розірвано договір № 9 від 06.09.2023, укладений між Фізичною особою-підприємцем Труш Оксаною Юріївною та Фізичною особою-підприємцем Лисаком Олександром Іллічем.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лисака Олександра Ілліча на користь Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни 135 000 грн сплаченої передоплати та 7 570 грн витрат зі сплати судового збору. На виконання рішення 15.09.2025 місцевим господарським судом видано відповідний наказ. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо виготовлення та поставки обладнання, позивач належним чином виконала свій обов`язок зі сплати 135 000 грн передоплати, тоді як відповідач обладнання у встановлений договором строк не виготовив і не передав, а отримані кошти не повернув.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем основного договірного обов`язку є істотним порушенням договору та відповідно до статей 610, 611, 651, 837, 849 ЦК України становить підставу для його розірвання і стягнення сплаченої позивачем передоплати.
Суд також зазначив, що відповідач відзиву на позов не подав, доказів виготовлення та передання обладнання або повернення отриманих коштів не надав і вважався належним чином повідомленим про розгляд справи за адресою, відомості про яку були отримані з державних реєстрів. 

Короткий зміст заяви про заміну сторони її правонаступником. 

14.05.2026 Фізична особа-підприємець Труш Оксана Юріївна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення від 20.08.2025 у справі № 904/2981/25 його правонаступниками.
Заяву обґрунтовано тим, що під час здійснення виконавчого провадження позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_2 15.10.2023. У зв`язку із цим заявник просила замінити померлого боржника особами, які прийняли після нього спадщину, посилаючись на перехід до спадкоємців майнових прав та обов`язків спадкодавця. 
Спочатку у заяві як можливих правонаступників було зазначено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Одночасно заявник просила витребувати у Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином засвідчену копію спадкової справи № 123/2024, заведеної після смерті ОСОБА_2 , з метою встановлення кола осіб, які прийняли спадщину. 
Із матеріалів одержаної судом спадкової справи встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_2 у визначений законом строк прийняла його малолітня дочка - ОСОБА_3 . На її ім`я 25.04.2024 видано свідоцтва про право на спадщину, згідно з якими вона успадкувала 2/3 частки у праві власності на квартиру та 1/2 частку у праві власності на гараж. 
Під час розгляду заяви 16.06.2026 представник ФОП Труш О.Ю. уточнила заявлені вимоги та просила замінити боржника ОСОБА_2 його правонаступником відповідно до відомостей спадкової справи, тобто малолітньою ОСОБА_3 в особі її законного представника ОСОБА_1 .
Посилаючись на статті 1216, 1218, 1220, 1268– 1270 ЦК України, статті 52, 334 ГПК України та частину п`яту статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», заявник вважала, що прийняття спадщини зумовило перехід до спадкоємиці майнових обов`язків померлого боржника, а тому просила здійснити його заміну у виконавчому провадженні в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/2981/25 заяву Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни про заміну сторони її правонаступником задоволено.
Замінено боржника - Фізичну особу-підприємця Лисака Олександра Ілліча у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 його правонаступником - малолітньою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_2 15.10.2023 було заведено спадкову справу № 123/2024, з матеріалів якої встановлено, що спадщину у визначений законом строк прийняла його малолітня дочка ОСОБА_3 .
Суд встановив, що 25.04.2024 на ім`я спадкоємиці видано свідоцтва про право на спадщину, відповідно до яких вона набула 2/3 частки у праві власності на квартиру та 1/2 частку у праві власності на гараж. 
Пославшись на статті 1216, 1218, 1220, 1268– 1270, 1296 ЦК України, місцевий господарський суд зазначив, що прийняття спадщини має наслідком перехід до спадкоємця належних спадкодавцеві майнових прав та обов`язків, які не припинилися внаслідок його смерті.
Суд також виходив із того, що процесуальне правонаступництво допускається на будь-якій стадії судового процесу, зокрема на стадії виконання судового рішення, а всі дії, вчинені до вступу правонаступника у справу, є для нього обов`язковими тією самою мірою, якою вони були обов`язковими для особи, яку він замінив. 
Урахувавши прийняття малолітньою ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про наявність матеріального та процесуального правонаступництва і, керуючись частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 52 та 334 ГПК України, замінив померлого боржника його спадкоємицею в межах вартості успадкованого нею майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги. 

Не погодившись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026, ОСОБА_1 , діючи як законний представник та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить: скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/2981/25; постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни про заміну боржника його правонаступником; стягнути з Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни на користь ОСОБА_1 3 328 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки суд першої інстанції здійснив заміну боржника у виконавчому провадженні щодо виконання рішення, ухваленого стосовно особи, яка померла до звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 насамперед зазначає, що звертається до суду як законний представник та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , яку оскаржуваною ухвалою залучено як правонаступника померлого ОСОБА_2 та фактично покладено на неї обов`язок відповідати за зобов`язаннями спадкодавця в межах вартості одержаного у спадщину майна. На переконання апелянта, ухвала від 16.06.2026 безпосередньо стосується прав, обов`язків і майнових інтересів малолітньої спадкоємиці, а тому її законний представник має право на апеляційне оскарження цього судового рішення.
Апелянт також вказує, що строк на апеляційне оскарження ухвали не пропущено. Копію оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 отримала 23.06.2026, тоді як апеляційну скаргу подано через підсистему «Електронний суд» 26.06.2026, тобто в межах установленого статтею 256 ГПК України десятиденного строку.
Основним доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції здійснив заміну боржника у виконавчому провадженні, не врахувавши фундаментальної процесуальної вади рішення, на виконання якого така заміна проводилася.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як позов ФОП Труш О.Ю. було подано, провадження у справі відкрито та рішення ухвалено значно пізніше - у 2025 році. Таким чином, як на момент звернення позивача до суду, так і на момент відкриття провадження та ухвалення рішення відповідач уже помер.
Посилаючись на частину першу статті 44 ГПК України та статтю 25 ЦК України, апелянт наголошує, що господарська процесуальна правоздатність Фізичної особи є похідною від її цивільної правоздатності, яка припиняється в момент смерті. Тому померла особа не може набувати статусу сторони у справі, мати процесуальні права та обов`язки, бути належним відповідачем або боржником у виконавчому документі.
За твердженням скаржника, положення статті 52 ГПК України про процесуальне правонаступництво застосовуються лише тоді, коли сторона, яка набула статусу учасника справи, вибула зі спірного матеріального правовідношення після відкриття провадження. Процесуальне правонаступництво передбачає заміну вже існуючого учасника справи, а не залучення спадкоємця замість особи, яка померла ще до звернення до суду і тому взагалі не могла стати учасником господарського процесу.
ОСОБА_1 зазначає, що чинний ГПК України не передбачає можливості відкриття та здійснення провадження у справі щодо Фізичної особи, яка померла до подання позову. Залучення правонаступника такої особи, на думку скаржника, суперечило б природі процесуального правонаступництва та основним засадам господарського судочинства.
На підтвердження цієї позиції апелянт посилається на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.09.2022 у справі № 904/3864/21, у якій викладено висновок про неможливість процесуального правонаступництва, якщо Фізична особа померла до звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі.
Крім того, скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 473/1433/18, відповідно до якої процесуальне правонаступництво допускається у справі, де сторона вибула після відкриття провадження, однак не може застосовуватися для заміни особи, яка померла до початку судового процесу. Подібні правові висновки, за доводами апелянта, наведені також у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 183/4229/14, від 20.06.2019 у справі № 185/998/16-ц та від 05.04.2021 у справі № 200/21020/15-ц.
У зв`язку із цим ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не набув статусу відповідача у справі № 904/2981/25, а рішення від 20.08.2025 було ухвалено стосовно особи, яка на той момент не мала цивільної та господарської процесуальної правоздатності. Тому, на думку скаржника, у суду першої інстанції не було правових підстав визнавати малолітню ОСОБА_3 процесуальним правонаступником померлого у межах уже завершеної справи.
Окремим доводом апеляційної скарги є те, що процесуальне правонаступництво не може використовуватися як спосіб усунення порушень, допущених під час відкриття провадження та ухвалення рішення.
Апелянт зазначає, що призначення процесуального правонаступництва полягає в забезпеченні безперервності належно розпочатого судового процесу у випадку вибуття його учасника. Воно не є механізмом виправлення або легалізації судового рішення, постановленого щодо особи, яка померла ще до виникнення процесуальних правовідносин.
На переконання скаржника, місцевий господарський суд, постановляючи ухвалу від 16.06.2026, фактично визнав обов`язковими для спадкоємиці всі процесуальні наслідки розгляду справи, в якій спадкодавець не міг брати участі. Такий підхід, як стверджує апелянт, суперечить правовій природі процесуального правонаступництва, оскільки ним не можуть бути усунуті фундаментальні порушення, допущені при визначенні суб`єктного складу сторін.
Водночас ОСОБА_1 не заперечує загального правила про те, що майнові права та обов`язки померлої особи, які не припинилися внаслідок смерті, можуть увійти до складу спадщини відповідно до статей 1216 та 1218 ЦК України. Проте, на її думку, наявність матеріального спадкового правонаступництва сама собою не створює підстав для процесуальної заміни сторони у справі, яка була порушена після смерті відповідача.
Апелянт наголошує на необхідності розмежування матеріального правонаступництва у зобов`язанні та процесуального правонаступництва у конкретній судовій справі. Перехід певного майнового обов`язку до спадкоємця може бути підставою для пред`явлення кредитором відповідної вимоги безпосередньо до спадкоємця з дотриманням установленої законом процедури, однак не надає можливості заднім числом замінити померлу особу у процесі, учасником якого вона ніколи не була.
Наступним доводом апеляційної скарги є відсутність належних правових підстав для заміни боржника саме у виконавчому документі.
Апелянт зазначає, що оскаржувану ухвалу постановлено з метою забезпечення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025. Однак суд першої інстанції не перевірив, чи могло це рішення породжувати належні процесуальні наслідки для спадкоємців, враховуючи, що воно було ухвалено щодо особи, яка померла ще до відкриття провадження.
На думку скаржника, заміна сторони виконавчого провадження можлива лише за наявності чинного та такого, що може бути виконано, судового рішення, ухваленого щодо належної сторони. Якщо ж рішення постановлено щодо померлої особи, відповідний виконавчий документ не може бути реалізований шляхом заміни зазначеного в ньому боржника на спадкоємця.
ОСОБА_1 вважає, що в іншому випадку на спадкоємця покладається обов`язок виконувати рішення, ухвалене без його участі та щодо особи, яка на час розгляду справи вже не існувала як суб`єкт процесуальних правовідносин.
Крім того, скаржник звертає увагу на приписи статей 1281 та 1282 ЦК України, якими врегульовано порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців та межі їх відповідальності.
Апелянт зазначає, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора спадкодавця лише в межах вартості одержаного у спадщину майна, а кожен спадкоємець відповідає у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Водночас реалізація кредитором права вимоги залежить від дотримання строків, установлених статтею 1281 ЦК України, які, за доводами апелянта, мають преклюзивний характер. Їх недотримання тягне втрату кредитором права вимоги до спадкоємців.
Скаржник стверджує, що позивач була обізнана про смерть ОСОБА_2 , оскільки після його смерті спілкувалася з ОСОБА_1 , яка повідомляла про смерть чоловіка та про неможливість на той момент виконати умови договору. За твердженням апелянта, ОСОБА_1 намагалася завершити справи померлого та виконати договірні зобов`язання, а на підтвердження цих обставин до апеляційної скарги додано копії електронного листування між нею та ФОП Труш О.Ю.
У зв`язку із цим ОСОБА_1 вважає, що місцевий господарський суд повинен був перевірити не лише факт прийняття спадщини, а й час, коли позивач дізналася або могла дізнатися про смерть боржника та прийняття спадщини, а також дотримання нею строків пред`явлення вимог до спадкоємця.
За доводами скаржника, суд першої інстанції обмежився констатацією факту смерті ОСОБА_2 , відкриття спадкової справи та прийняття спадщини малолітньою ОСОБА_3 , проте не надав належної правової оцінки тому, що рішення у справі було ухвалено майже через два роки після смерті відповідача.
Апелянт також зазначає, що суд не дослідив, чи могла взагалі здійснюватися заміна боржника у виконавчому документі за таких обставин, не перевірив дотримання кредитором строків звернення до спадкоємця та не встановив усіх обставин, необхідних для висновку про наявність матеріального і процесуального правонаступництва.
З огляду на наведене ОСОБА_1 вважає висновки суду першої інстанції передчасними, такими, що ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин справи та неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець Труш Оксана Юріївна подала відзив, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги Мухіної Олени Миколаївни та просить залишити ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відзив подано одночасно на апеляційну скаргу на рішення від 20.08.2025 та апеляційну скаргу на ухвалу від 16.06.2026. У межах цього апеляційного провадження суд ураховує лише ті доводи позивача, які стосуються законності заміни боржника його правонаступником.
Насамперед позивач посилається на конституційний принцип обов`язковості судового рішення, закріплений у пункті 9 частини другої статті 129 та статті 129-1 Конституції України. Зазначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а держава повинна забезпечити його виконання у визначеному законом порядку.
На підтвердження цієї позиції ФОП Труш О.Ю. посилається на рішення Конституційного Суду України, в яких виконання судового рішення розглядається як невід`ємна складова права на судовий захист і права на справедливий суд. На думку позивача, невиконання рішення, яке набрало законної сили, нівелює результат судового захисту та порушує принцип правової визначеності.
Позивач також наводить положення статей 18, 326 та 327 ГПК України, відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а їх виконання здійснюється на підставі наказу, виданого господарським судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Посилаючись на Закон України «Про виконавче провадження», ФОП Труш О.Ю. зазначає, що виконавче провадження є завершальною стадією судового процесу, а виконавець зобов`язаний вживати всіх передбачених законом заходів для своєчасного і повного виконання рішення у спосіб, визначений виконавчим документом.
За твердженням позивача, на стадії виконавчого провадження не здійснюється повторна перевірка законності й обґрунтованості рішення по суті спору. Тому доводи апелянта про те, що рішення від 20.08.2025 ухвалено щодо особи, яка померла до відкриття провадження, на думку позивача, передусім стосуються законності самого рішення, а не ухвали про заміну боржника у виконавчому провадженні.
ФОП Труш О.Ю. вважає, що на час звернення із заявою про заміну боржника рішення від 20.08.2025 набрало законної сили, на його виконання було видано наказ та відкрито виконавче провадження, а тому суд першої інстанції був зобов`язаний виходити з обов`язковості цього рішення і забезпечити можливість його виконання.
Обґрунтовуючи допустимість заміни боржника, позивач посилається на частину п`яту статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої в разі вибуття однієї зі сторін виконавець, сторона або заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну такої сторони її правонаступником.
Також позивач наводить положення статті 334 ГПК України, за якими у разі вибуття сторони виконавчого провадження суд замінює її правонаступником, а всі дії, вчинені до вступу правонаступника у виконавче провадження, є обов`язковими для нього тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку він замінив.
ФОП Труш О.Ю. посилається на правові висновки, викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 920/566/16. За наведеними у відзиві висновками, підставою для заміни сторони виконавчого провадження є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого до іншої особи переходять права та обов`язки сторони, яка вибула.
Позивач наголошує, що смерть Фізичної особи-підприємця не перешкоджає переходу її майнових прав та обов`язків до спадкоємців, оскільки статус підприємця є лише додатковою ознакою Фізичної особи і не змінює її цивільно-правової природи.
На підтвердження цього позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/16713/15, у якій зазначено, що Фізична особа після державної реєстрації підприємцем не втрачає свого статусу Фізичної особи, а тому її майнові права та обов`язки можуть переходити до спадкоємців у загальному порядку спадкування.
ФОП Труш О.Ю. погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що внаслідок смерті ОСОБА_2 відбулося універсальне спадкове правонаступництво, а прийняття малолітньою Лисак Еммою Олександрівною спадщини є достатньою матеріально-правовою підставою для її залучення як правонаступника боржника.
Позивач звертає увагу, що з матеріалів спадкової справи встановлено прийняття малолітньою ОСОБА_3 спадщини та отримання нею свідоцтв про право на спадкове майно. Тому, на переконання ФОП Труш О.Ю., суд першої інстанції обґрунтовано замінив боржника саме цією спадкоємицею та обмежив її відповідальність вартістю одержаного у спадщину майна.
Посилаючись на статті 1216, 1218 і 1220 ЦК України, позивач зазначає, що до складу спадщини входять усі майнові права й обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Прийняття спадщини, за доводами позивача, має наслідком перехід до спадкоємця як активів, так і майнових обов`язків спадкодавця.
Щодо посилань апелянта на статтю 1281 ЦК України ФОП Труш О.Ю. зазначає, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги або якщо вони успадковують майно, обтяжене правами третіх осіб.
Позивач вказує, що не була своєчасно повідомлена спадкоємцями про смерть ОСОБА_2 , відкриття спадщини та прийняття її малолітньою ОСОБА_3 . Тому вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина третя статті 1281 ЦК України, за якою кредитор, котрий не знав і не міг знати про прийняття спадщини або отримання спадкоємцем свідоцтва, має право пред`явити вимоги протягом шести місяців із дня, коли він дізнався про відповідні обставини.
Позивач також посилається на статтю 1282 ЦК України, відповідно до якої спадкоємці відповідають за боргами спадкодавця в межах вартості одержаного ними спадкового майна. На думку ФОП Труш О.Ю., саме таку межу відповідальності й установив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Заперечуючи твердження апелянта про обізнаність позивача щодо смерті ОСОБА_2 , ФОП Труш О.Ю. зазначає, що на час подання позову у державних реєстрах відомості про припинення підприємницької діяльності відповідача у зв`язку зі смертю були відсутні.
За твердженням позивача, станом на 24.04.2025 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Лисак О.І. значився як діючий підприємець. Аналогічна інформація була отримана з інформаційного сервісу станом на 29.05.2025.
Крім того, суд першої інстанції під час розгляду позову отримував відомості з Єдиного державного реєстру та Єдиного державного демографічного реєстру станом на 18.08.2025 і 19.08.2025, які підтверджували анкетні дані та адресу проживання ОСОБА_2 , але, за доводами позивача, не містили відомостей про його смерть.
ФОП Труш О.Ю. стверджує, що достовірно дізналася про смерть боржника лише у лютому 2026 року з листа органу державної виконавчої служби, отриманого під час примусового виконання рішення. У цьому листі було зазначено про актовий запис про смерть ОСОБА_2 та про оформлення спадкових прав на частину майна на ім`я ОСОБА_3 .
Позивач заперечує доказове значення поданого апелянтом електронного листування. Зазначає, що надані зображення повідомлень не містять належних відомостей про контактні номери співрозмовників, безпосереднього повідомлення про смерть ОСОБА_2 та підтвердження отримання такого повідомлення саме ФОП Труш О.Ю.
Тому, на переконання позивача, це листування не підтверджує, що вона знала про смерть контрагента до подання позову або до відкриття виконавчого провадження.
ФОП Труш О.Ю. додатково зазначає, що законодавство надавало родичам та спадкоємцям право подати державному реєстратору документи для припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця у зв`язку з її смертю.
За доводами позивача, спадкоємці та члени сім`ї померлого не вчинили необхідних дій для внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про припинення підприємницької діяльності Лисака О.І. Саме тому тривалий час після його смерті він продовжував обліковуватися як діючий підприємець.
ФОП Труш О.Ю. додатково зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань навіть станом на 07.07.2026 ОСОБА_2 продовжував обліковуватися як діюча Фізична особа-підприємець, що, на її думку, підтверджує відсутність у відкритих реєстрах належних відомостей про його смерть та припинення підприємницької діяльності.
Позивач звертає увагу, що Мухіна О.М. сама зареєстрована Фізичною особою-підприємцем, а тому, на думку ФОП Труш О.Ю., повинна була бути обізнана з порядком державної реєстрації припинення підприємницької діяльності у зв`язку зі смертю підприємця.
Посилаючись на принцип змагальності та стандарт вірогідності доказів, ФОП Труш О.Ю. зазначає, що саме сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. На переконання позивача, надані апелянтом докази не підтверджують її обізнаність про смерть Лисака О.І., тоді як відомості офіційних реєстрів давали підстави вважати його діючим підприємцем.
З урахуванням наведеного позивач вважає, що факт прийняття малолітньою Лисак Е.О. спадщини підтверджує перехід до неї майнових обов`язків спадкодавця, а чинність рішення і відкритого на його виконання виконавчого провадження зумовлювали необхідність заміни померлого боржника його спадкоємицею.
Таким чином, ФОП Труш О.Ю. вважає, що місцевий господарський суд правильно застосував статті 52 та 334 ГПК України, статтю 15 Закону України «Про виконавче провадження» і норми спадкового права, повно встановив обставини прийняття спадщини та постановив законну й обґрунтовану ухвалу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2026 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. - доповідача, суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Мухіної О.М. на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 про заміну сторони її правонаступником, витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали оскарження ухвали від 16.06.2026, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 22.07.2026. 
08.07.2026 на виконання ухвали апеляційного суду від 30.06.2026 із Господарського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали справи № 904/2981/25. 
10.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від ФОП Труш Оксани Юріївни надійшов відзив, поданий одночасно на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 та на апеляційну скаргу на ухвалу цього суду від 16.06.2026.
У відзиві позивач просила залишити ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. До відзиву додано, зокрема, копію акта державного виконавця від 30.01.2026, витяг з Єдиного державного реєстру станом на 07.07.2026, докази отримання Мухіною О.М. поштових відправлень із заявами про заміну сторони, інформацію щодо реєстрації Мухіної О.М. як Фізичної особи-підприємця та докази направлення відзиву іншій стороні. 
У цьому ж відзиві ФОП Труш О.Ю. та її представник адвокат Олексюк Є.А. просили забезпечити їм участь у судових засіданнях, призначених на 22.07.2026 о 09:40 та о 10:00, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
17.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - адвоката Суржко Оксани Анатоліївни - надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 22.07.2026 та в усіх наступних судових засіданнях, у разі їх проведення, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Заяву обґрунтовано перебуванням заявниці та її представника в місті Кривому Розі й необхідністю забезпечити реалізацію права на участь у судовому розгляді. 
Ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд повідомив учасників справи про наявність технічної можливості брати участь у засіданні в режимі відеоконференції та роз`яснив, що в разі надходження відповідних заяв судове засідання може бути проведене поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів учасників і програмного забезпечення відеоконференцзв`язку. Суд також зазначив, що постановлення окремої ухвали щодо кожного представника не вимагається, оскільки питання про можливість проведення засідання в режимі відеоконференції вже вирішено ухвалою від 30.06.2026. 
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду. Явка учасників справи судом обов`язковою не визнавалася.
За результатами розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні 22.07.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи.

Дослідивши матеріали справи та матеріали оскарження ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026, колегія суддів встановила такі обставини.
06.09.2023 між Фізичною особою-підприємцем Труш Оксаною Юріївною та Фізичною особою-підприємцем Лисаком Олександром Іллічем укладено договір № 9, за умовами якого Лисак О.І. зобов`язався виготовити та передати Труш О.Ю. визначене договором обладнання, а замовник - прийняти та оплатити його.
12.09.2023 ФОП Труш О.Ю. перерахувала на користь ФОП Лисака О.І. передоплату в розмірі 135 000 грн. Отримання зазначених коштів Лисак О.І. підтвердив 13.09.2023 в електронному листуванні. Строк виготовлення та поставки обладнання сторони визначили тривалістю 60 робочих днів із дня, наступного за днем внесення передоплати.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 17.10.2023 складено актовий запис про смерть № 2002.
Таким чином, смерть Лисака О.І. настала до звернення ФОП Труш О.Ю. із позовом, відкриття провадження у справі № 904/2981/25 та ухвалення рішення за результатами її розгляду.
20.03.2024 після смерті ОСОБА_2 . Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області заведено спадкову справу № 123/2024.
З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_2 у встановлений законом строк прийняла його малолітня дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
25.04.2024 на ім`я Лисак Емми Олександрівни видано свідоцтва про право на спадщину, зареєстровані в реєстрі за № 2-818 та № 2-819. Відповідно до цих свідоцтв спадкоємиця набула: 2/3 частки у праві власності на трикімнатну квартиру загальною площею 66,5 кв. м; 1/2 частку у праві власності на гараж загальною площею 63,7 кв. м.
Незважаючи на смерть ОСОБА_2 , відомості про припинення його підприємницької діяльності у зв`язку зі смертю своєчасно не були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За наявними у матеріалах справи витягами ОСОБА_2 продовжував обліковуватися як Фізична особа-підприємець.
Зокрема, відповідно до наданих позивачем відомостей, станом на 24.04.2025 та 29.05.2025 Лисак О.І. обліковувався як діюча Фізична особа-підприємець. Одержані судом першої інстанції 18.08.2025 та 19.08.2025 відомості з державних реєстрів підтверджували його анкетні дані та адресу проживання. Згідно з витягом, доданим позивачем до відзиву, відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Лисака О.І. були відсутні також станом на 07.07.2026.
У 2025 році ФОП Труш О.Ю. звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ФОП Лисака О.І. про розірвання договору № 9 від 06.09.2023 та стягнення 135 000 грн передоплати.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2025 відкрито провадження у справі № 904/2981/25.
На момент відкриття провадження ОСОБА_2 помер більш як за півтора року до цього, однак відомості про його смерть суду першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження відомі не були.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 позов задоволено повністю: розірвано договір № 9 від 06.09.2023, стягнуто з ФОП Лисака О.І. на користь ФОП Труш О.Ю. 135 000 грн передоплати та 7 570 грн судового збору.
15.09.2025 на виконання цього рішення Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ у справі № 904/2981/25.
На підставі зазначеного наказу органом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження № 79496192. На час звернення ФОП Труш О.Ю. із заявою про заміну боржника та постановлення ухвали від 16.06.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 набрало законної сили, не було скасоване та підлягало примусовому виконанню.
Під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби встановлено факт смерті боржника ОСОБА_2 , а також оформлення спадкових прав на частину належного йому майна за малолітньою Лисак Еммою Олександрівною.
За твердженням ФОП Труш О.Ю., про смерть ОСОБА_2 та оформлення спадкових прав на частину належного йому нерухомого майна за малолітньою ОСОБА_3 вона дізналася у лютому 2026 року з листа органу державної виконавчої служби.
14.05.2026 ФОП Труш О.Ю. звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про заміну сторони її правонаступниками, первісно зазначивши як можливих правонаступників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Одночасно заявник просила витребувати у нотаріальної контори копію спадкової справи № 123/2024 для встановлення кола спадкоємців ОСОБА_2 .
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2026 заяву прийнято до розгляду, призначено судове засідання та витребувано копію спадкової справи.
10.06.2026 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи № 123/2024, з якої суд установив, що єдиною особою, яка прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадкове майно, є малолітня ОСОБА_3 .
Під час судового засідання 16.06.2026 представник ФОП Труш О.Ю. уточнила заявлені вимоги та просила здійснити заміну боржника відповідно до відомостей спадкової справи.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 заяву ФОП Труш О.Ю. задоволено.
ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_3 та інші зазначені в заяві заінтересовані особи в судове засідання 16.06.2026 не з`явилися. У судовому засіданні брав участь представник ФОП Труш О.Ю.
Суд замінив боржника - ФОП Лисака Олександра Ілліча у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 його правонаступником - малолітньою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Копію ухвали від 16.06.2026 ОСОБА_1 отримала 23.06.2026.
26.06.2026 ОСОБА_1 , діючи як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , подала через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на зазначену ухвалу.
Крім того, ОСОБА_1 було подано окрему апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025.
За результатами розгляду цієї апеляційної скарги Центральний апеляційний господарський суд постановою від 22.07.2026 скасував рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 та закрив провадження у справі № 904/2981/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з тим, що позов було пред`явлено до Фізичної особи, яка померла до звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі.
Таким чином, на час вирішення цієї апеляційної скарги рішення від 20.08.2025, для забезпечення виконання якого ухвалою від 16.06.2026 було здійснено заміну боржника, скасовано, а провадження у справі закрито.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного перегляду в цьому провадженні є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026, якою ОСОБА_2 замінено у виконавчому провадженні щодо виконання рішення від 20.08.2025 його правонаступником - малолітньою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
Вирішуючи питання про правомірність такої заміни, колегія суддів виходить із необхідності розмежування: матеріального правонаступництва у цивільному зобов`язанні; процесуального правонаступництва у судовій справі; заміни сторони у виконавчому провадженні або виконавчому документі.
Наявність одного із цих видів правонаступництва не в усіх випадках автоматично зумовлює існування іншого.
За частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність Фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Частина перша статті 44 ГПК України передбачає здатність фізичних і юридичних осіб мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника як господарську процесуальну правоздатність.
Таким чином, господарська процесуальна правоздатність Фізичної особи є невіддільною від існування цієї особи як суб`єкта цивільного права. З моменту смерті Фізична особа втрачає здатність набувати процесуальних прав та обов`язків, бути учасником господарського процесу, відповідачем у справі або стороною виконавчого провадження.
Статтею 52 ГПК України передбачено, що у разі смерті або оголошення Фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Всі дії, вчинені в судовому процесі до вступу правонаступника, є обов`язковими для нього тією мірою, якою вони були б обов`язковими для особи, яку правонаступник замінив.
Зі змісту цієї норми випливає, що процесуальне правонаступництво передбачає існування відповідного учасника судового процесу, який після виникнення процесуальних правовідносин вибуває з них унаслідок смерті або настання іншої передбаченої законом обставини.
Таким чином, для застосування статті 52 ГПК України необхідною є сукупність таких передумов:
по-перше, особа набула статусу учасника справи;
по-друге, її вибуття відбулося після виникнення судових процесуальних правовідносин;
по-третє, спірні матеріальні правовідносини допускають правонаступництво;
по-четверте, права чи обов`язки особи у відповідному матеріальному правовідношенні перейшли до іншої особи.
Процесуальне правонаступництво за своєю природою забезпечує безперервність уже існуючого судового процесу. Воно не може бути застосоване для створення процесуальних правовідносин із померлою особою заднім числом або для заміни особи, яка внаслідок смерті ніколи не набувала статусу учасника конкретної справи.
Аналогічно стаття 334 ГПК України встановлює, що у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Частина п`ята статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» також пов`язує заміну з вибуттям сторони виконавчого провадження.
Уживане законодавцем поняття «вибуття сторони» означає, що відповідна особа спочатку набула процесуального статусу сторони, а вже після цього відбулися обставини, які зумовили перехід її прав чи обов`язків до правонаступника.
Таким чином, статті 52 та 334 ГПК України регулюють правонаступництво особи, яка була належним учасником справи або стороною виконавчого провадження, але згодом вибула із цих правовідносин. Вони не передбачають можливості виправлення через правонаступництво первісної відсутності у відповідача процесуальної правоздатності.
У цій справі встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас провадження у справі № 904/2981/25 відкрито лише 10.06.2025, а рішення ухвалено 20.08.2025. Таким чином, смерть настала більш ніж за півтора року до відкриття провадження у справі.
За таких обставин ОСОБА_2 не міг набути статусу відповідача у справі № 904/2981/25. Відповідно, він не міг надалі «вибути» зі складу учасників цієї справи в розумінні статті 52 ГПК України, оскільки процесуальний статус сторони у нього не виникав.
Саме цю обставину апелянт обґрунтовано визначає як основну перешкоду для застосування процесуального правонаступництва. 
Такий висновок відповідає правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.09.2022 у справі № 904/3864/21.
У зазначеній справі Верховний Суд установив, що один із відповідачів помер до звернення позивача з позовом. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що процесуальне правонаступництво за статтею 52 ГПК України можливе, якщо смерть Фізичної особи настала після звернення до суду та відкриття провадження. Залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження, суперечить засадам господарського судочинства. Верховний Суд також зазначив, що законодавство не передбачає судового вирішення спору з особою, яка померла до звернення з позовом і правоздатність якої припинилася. 
У постанові від 27.09.2022 у справі № 904/3864/21 Касаційний господарський суд послався на подібний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07.04.2020 у справі № 473/1433/18. У тій справі Велика Палата виходила з того, що процесуальне законодавство регулює правонаступництво у випадках, коли сторона вибула після відкриття провадження, але не передбачає можливості залучення правонаступника особи, яка померла до початку судового процесу.
Наведені правові висновки є застосовними до спірних правовідносин, оскільки в цій справі так само позов було пред`явлено до Фізичної особи після припинення її цивільної та процесуальної правоздатності.
При цьому суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі сам зазначив, що підставою для процесуального правонаступництва є наступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Проте місцевий господарський суд не співвідніс цей висновок із установленою ним обставиною, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як провадження було відкрито у 2025 році. 
Таким чином, мотивувальна частина оскаржуваної ухвали містить внутрішню суперечність: сформулювавши правильну загальну передумову процесуального правонаступництва - вибуття учасника після виникнення процесуальних правовідносин, - суд застосував статті 52 та 334 ГПК України до обставин, за яких така передумова була відсутня.
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на постанову Касаційного господарського суду від 16.01.2019 у справі № 920/566/16 як на підтвердження правомірності оскаржуваної ухвали.
У справі № 920/566/16 Фізична особа-підприємець була позивачем і стягувачем у належно відкритому та розглянутому судовому провадженні. Рішення по суті спору було ухвалено у березні 2017 року, пройшло апеляційний та касаційний перегляд, відповідні накази видано у грудні 2017 року, а смерть стягувача настала у січні 2018 року, тобто вже після завершення розгляду справи та виникнення підтвердженого судовим рішенням права вимоги. Саме тому Верховний Суд визнав можливим замінити померлого стягувача спадкоємцями. 
У такий спосіб, фактичні обставини справи № 920/566/16 принципово відрізняються від обставин цієї справи. Там особа була живою на час звернення до суду, набула статусу позивача, брала участь у належному судовому процесі та померла після ухвалення остаточного рішення. У справі № 904/2981/25 ОСОБА_2 помер до подання позову і тому не набував статусу відповідача.
Правовий висновок у справі № 920/566/16 про можливість спадкування майнових прав Фізичної особи-підприємця не спростовує доводів апелянта. Він підтверджує можливість правонаступництва лише за умови, що особа, яку замінюють, була належною стороною матеріальних та процесуальних правовідносин.
Не спростовує висновків апелянта і посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/16713/15.
У цій постанові Велика Палата зазначила, що Фізична особа після державної реєстрації підприємцем не втрачає статусу Фізичної особи, а лише набуває додаткової ознаки підприємця. Цей висновок має значення для визначення правової природи прав та обов`язків ФОП і можливості їх переходу до спадкоємців, однак не вирішує питання про допустимість процесуального правонаступництва особи, яка померла до відкриття провадження. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводом апелянта про необхідність розмежовувати матеріальне спадкове правонаступництво та процесуальне правонаступництво в конкретній судовій справі.
Той факт, що певні майнові обов`язки ОСОБА_2 могли не припинитися внаслідок його смерті та за правилами спадкового права перейти до спадкоємця, сам собою не означає, що спадкоємець може бути залучений як процесуальний правонаступник у справі, відкритій після смерті спадкодавця.
Матеріальне правонаступництво визначає перехід прав або обов`язків у цивільному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво визначає заміну учасника вже існуючого судового процесу. Якщо особа не була і не могла бути учасником справи, відсутній процесуальний статус, який міг би перейти до спадкоємця.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постановах від 17.01.2020 у справі № 916/2286/16 та від 15.05.2020 у справі № 17/32 також виходила з того, що підставою процесуальної заміни на стадії виконання є правонаступництво у матеріальному правовідношенні та вибуття сторони зі встановлених судом правовідносин. Тобто заміна передбачає наявність належної сторони, права чи обов`язки якої були встановлені судом у законно розпочатому процесі. 
У цій справі місцевий господарський суд фактично застосував процесуальне правонаступництво не для забезпечення безперервності належного процесу, а для усунення наслідків того, що судове провадження було відкрито і завершено ухваленням рішення щодо особи, яка на момент звернення з позовом уже померла.
Статті 52 та 334 ГПК України не наділяють суд повноваженнями таким способом виправляти первісний неналежний суб`єктний склад справи.
За наведених обставин довід апелянта про те, що процесуальне правонаступництво не може легалізувати судове рішення, ухвалене щодо особи, яка не мала процесуальної правоздатності, є обґрунтованим.
Водночас колегія суддів не ставить під сумнів загальне правило про можливість заміни померлого боржника його спадкоємцями на стадії виконання. Така заміна допускається, коли боржник був належною стороною судового процесу, а його смерть настала під час розгляду справи або після ухвалення судового рішення. Велика Палата Верховного Суду також підтверджує загальну можливість правонаступництва у виконавчому провадженні в разі смерті боржника за умови, що матеріальні правовідносини допускають перехід обов`язку до спадкоємців. 
Однак це загальне правило не поширюється на випадок, коли смерть особи передувала самому виникненню судових процесуальних правовідносин.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував статті 52 та 334 ГПК України і частину п`яту статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», не врахувавши, що ОСОБА_2 помер до відкриття провадження у справі, не набував процесуального статусу відповідача та не міг вибути зі складу учасників справи або виконавчого провадження у значенні, яке надається цьому поняттю процесуальним законом.
Щодо доводів про обов`язковість рішення від 20.08.2025 та меж розгляду питання на стадії виконання
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач посилається на конституційний принцип обов`язковості судового рішення та зазначає, що на час постановлення ухвали від 16.06.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 набрало законної сили, на його виконання було видано наказ і відкрито виконавче провадження.
На переконання позивача, під час вирішення заяви про заміну сторони виконавчого провадження суд першої інстанції не мав повноважень перевіряти законність та обґрунтованість рішення від 20.08.2025, оскільки така перевірка може здійснюватися лише в установленому процесуальним законом порядку апеляційного чи касаційного перегляду.
Колегія суддів погоджується з тим, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а його законність не може повторно перевірятися судом першої інстанції під час вирішення окремого процесуального питання, пов`язаного з виконанням такого рішення.
За статтями 18 і 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб та підлягають виконанню на всій території України. Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого документа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Водночас наведений принцип не означає, що заміна сторони виконавчого провадження здійснюється судом автоматично лише з огляду на наявність судового рішення, яке набрало законної сили.
Розглядаючи заяву за статтею 334 ГПК України, суд повинен перевірити наявність усіх передбачених законом передумов процесуального правонаступництва, зокрема: чи існувала особа, яку просять замінити, як сторона відповідного судового та виконавчого провадження; чи відбулося її вибуття після набуття такого процесуального статусу; чи допускають спірні матеріальні правовідносини правонаступництво; чи відбувся фактичний перехід відповідних прав або обов`язків до особи, яку пропонується залучити правонаступником; чи існує виконавче провадження або виконавчий документ, у межах яких відповідна заміна має процесуальну мету.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 17.01.2020 у справі № 916/2286/16 зазначила, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється з дотриманням правил доказування та оцінки доказів, передбачених статтями 74– 79, 86 ГПК України. Суд повинен перевірити достатність і достовірність доказів фактичного переходу прав та обов`язків від сторони виконавчого провадження до іншої особи. Таким чином, постановлення ухвали про заміну сторони не є суто формальною процесуальною дією.
Подібний підхід відображений і в практиці Великої Палати Верховного Суду, за якою процесуальне правонаступництво на стадії виконання повинно мати конкретну процесуальну мету. Зокрема, за відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні й підстави для заміни його сторони, оскільки сама заміна не може існувати відокремлено від відповідної стадії виконання судового рішення.
Таким чином, обов`язковість рішення від 20.08.2025 на час розгляду заяви не звільняла місцевий господарський суд від обов`язку перевірити, чи існував у цій справі належний процесуальний попередник, якого могла замінити малолітня ОСОБА_3 .
У межах розгляду заяви суд першої інстанції не повинен був повторно оцінювати: обставини укладення та виконання договору № 9 від 06.09.2023; факт внесення позивачем передоплати; наявність або відсутність порушення договірних зобов`язань; правильність застосування до спірних відносин норм про розірвання договору та повернення коштів.
Ці питання стосувалися законності рішення по суті спору та могли бути предметом окремого апеляційного перегляду.
Проте встановлення того, чи був ОСОБА_2 процесуально правоздатною стороною справи та чи міг він вибути з виконавчого провадження після набуття статусу боржника, належало безпосередньо до предмета розгляду заяви про правонаступництво.
Іншими словами, питання про те, чи було рішення правильним по суті договірного спору, не входило до меж розгляду заяви за статтею 334 ГПК України. Натомість питання про існування сторони, яку просять замінити, є первинною процесуальною передумовою вирішення такої заяви.
Тому доводи апелянта щодо ухвалення рішення після смерті відповідача не можуть бути відхилені лише з мотивів того, що вони одночасно стосуються законності рішення від 20.08.2025.
У цьому апеляційному провадженні такі доводи мають значення не для повторного вирішення спору по суті, а для встановлення того, чи існувала особа, від якої до спадкоємиці могли перейти саме процесуальні права та обов`язки відповідача і боржника у конкретній справі.
Як уже зазначено, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до подання позову, відкриття провадження, ухвалення рішення та видачі наказу. Відповідно, він не міг набути статусу відповідача та боржника внаслідок процесуальних дій, вчинених після припинення його правоздатності.
Саме тому формальна наявність у виконавчому документі відомостей про ОСОБА_2 як про боржника не означає, що він був належною стороною виконавчого провадження в матеріально-правовому та процесуальному значенні.
Виконавчий документ відтворював резолютивну частину рішення від 20.08.2025, однак не міг самостійно створити процесуальну правоздатність особи, яка померла до виникнення судового процесу.
За таких обставин місцевий господарський суд повинен був розмежувати: формальне зазначення ОСОБА_2 боржником у наказі; наявність установлених законом передумов для його заміни як сторони виконавчого провадження.
Оскаржувана ухвала такого розмежування не містить.
Суд першої інстанції обмежився встановленням факту смерті ОСОБА_2 , прийняття спадщини його дочкою та переходу до неї спадкового майна. Водночас суд не надав оцінки тому, що смерть настала до відкриття провадження у справі, а отже, процесуального статусу, який міг би перейти до спадкоємиці, у спадкодавця не виникло.
Тому посилання позивача на те, що рішення на час постановлення ухвали було чинним та обов`язковим, не спростовує висновку про неправильне застосування судом першої інстанції статей 52 та 334 ГПК України.
Обов`язковість судового рішення зумовлює необхідність його виконання до моменту скасування або зміни у встановленому законом порядку, проте не розширює передбачених законом підстав процесуального правонаступництва та не дозволяє суду визнати правонаступником особу за відсутності належного процесуального попередника.
Щодо наслідків скасування рішення від 20.08.2025 під час апеляційного перегляду
Колегія суддів також враховує, що постановою Центрального апеляційного господарського суду, прийнятою за результатами окремого апеляційного провадження, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 скасовано, а провадження у справі № 904/2981/25 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.
Наведена постанова набрала законної сили з дня її ухвалення.
Унаслідок скасування рішення від 20.08.2025 воно втратило властивість судового акта, який підлягає примусовому виконанню. Відповідно, припинилася правова підстава для подальшого виконання виданого на його виконання наказу та збереження процесуальних наслідків ухвали про заміну боржника.
Пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачає закінчення виконавчого провадження у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, а також у разі визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
У разі закінчення виконавчого провадження арешти, накладені виконавцем на майно та кошти боржника, підлягають зняттю, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, а інші вжиті заходи примусового виконання скасовуються.
Таким чином, ухвала від 16.06.2026 має похідний характер від рішення від 20.08.2025 та виданого на його виконання наказу. Вона не встановлює самостійного матеріального обов`язку спадкоємиці, а лише визначає особу, яка повинна була виконувати конкретне судове рішення замість зазначеного в ньому боржника.
Після скасування основного рішення ухвала про заміну боржника не може зберігати самостійного предмета виконання, оскільки відсутній судовий акт, виконання якого повинна забезпечувати така заміна.
Водночас скасування рішення від 20.08.2025 під час апеляційного перегляду не є єдиною підставою для скасування ухвали від 16.06.2026.
На час її постановлення суд першої інстанції вже мав встановити, що: смерть ОСОБА_2 відбулася до відкриття провадження; він не набув статусу відповідача у справі; процесуальне правонаступництво після особи, яка не була учасником процесу, є неможливим; спадкоємиця не могла бути замінена як правонаступник процесуального статусу, що не виник.
Подальше скасування рішення додатково підтверджує відсутність процесуальної мети збереження оскаржуваної ухвали та виключає можливість її залишення в силі на час апеляційного розгляду.
За таких обставин доводи позивача про те, що на стадії виконавчого провадження рішення не підлягало перевірці по суті, є правильними як загальне процесуальне положення, однак не спростовують апеляційної скарги.
Колегія суддів не здійснює в цьому провадженні повторної перевірки договірного спору та не переоцінює висновки рішення від 20.08.2025 по суті позовних вимог. Суд перевіряє виключно наявність передумов заміни сторони у виконавчому провадженні та враховує скасування основного рішення як юридичний факт, що унеможливлює подальше існування похідної від нього ухвали.
Таким чином, принцип обов`язковості судових рішень не є підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін, оскільки: він застосовується до судового рішення доти, доки воно є чинним; не усуває необхідності перевірки передумов процесуального правонаступництва; не надає суду права замінювати особу, яка не набула статусу сторони; після скасування основного рішення не може обґрунтовувати продовження виконавчого провадження або збереження заміни боржника.
Щодо матеріального спадкового правонаступництва та порядку пред`явлення вимог кредитора
Колегія суддів погоджується з доводами позивача в тій частині, що смерть Фізичної особи-підприємця сама собою не припиняє всіх майнових прав та обов`язків, які виникли під час здійснення нею підприємницької діяльності.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків - спадщини - від Фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців.
За статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Винятки із цього правила встановлені статтею 1219 ЦК України та стосуються прав і обов`язків, нерозривно пов`язаних з особою спадкодавця.
Грошові обов`язки, що виникли з господарського договору, за загальним правилом не мають нерозривного зв`язку з особою боржника, а тому можуть входити до складу спадщини. Статус Фізичної особи-підприємця не створює окремого від Фізичної особи суб`єкта права та не перешкоджає переходу відповідних майнових обов`язків до спадкоємців.
Таким чином, сам по собі висновок суду першої інстанції про можливість переходу до спадкоємця тих майнових обов`язків ОСОБА_2 , які не припинилися внаслідок його смерті, відповідає загальним положенням спадкового права.
Водночас такий матеріально-правовий перехід не є тотожним переходу до спадкоємця процесуального статусу відповідача та боржника у конкретній судовій справі.
Наявність матеріального правонаступництва означає, що кредитор за відповідних умов може реалізувати вимогу до спадкоємця. Однак така вимога повинна бути пред`явлена в порядку, передбаченому спадковим законодавством, а за наявності спору - розглянута судом із залученням спадкоємця як належного відповідача або як правонаступника сторони, яка померла вже після відкриття належного судового провадження.
У цій справі ОСОБА_2 помер до звернення позивача до суду. Тому матеріальне спадкове правонаступництво могло бути підставою для пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємця, але не для заміни спадкоємцем особи, яка не набула статусу відповідача у справі.
Інакше відбувалася б підміна передбаченого законом порядку захисту права: замість пред`явлення позову до належного суб`єкта кредитор отримував би можливість після завершення розгляду справи поширити наслідки рішення, ухваленого без участі спадкоємця та щодо померлої особи, на спадкоємця шляхом його заміни у виконавчому провадженні.
Такий підхід не відповідає ані змісту статті 52 ГПК України, ані гарантіям права особи на участь у судовому розгляді справи, результат якої безпосередньо визначає її майнові обов`язки.
Щодо застосування статті 1281 ЦК України
Стаття 1281 ЦК України встановлює спеціальний порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.
Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
Водночас саме кредитор повинен пред`явити вимоги до спадкоємців у строки, установлені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України. Недотримання цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги до спадкоємців.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.10.2024 у справі № 638/1046/14-ц звернула увагу, що приписи статті 1281 ЦК України підлягають застосуванню навіть тоді, коли смерть боржника настала вже під час розгляду судової справи.
Велика Палата сформулювала висновок, що кредитор може пред`явити вимогу до спадкоємців, які прийняли спадщину, одним із двох способів: безпосередньо спадкоємцю; опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, а за межами України - через відповідну консульську установу.
Саме по собі подання до суду процесуальної заяви про залучення спадкоємця як правонаступника не замінює пред`явлення кредиторської вимоги у визначеному статтею 1281 ЦК України порядку. Сплив установлених цією статтею строків позбавляє кредитора матеріального права вимоги, а не лише можливості його судового захисту.
Наведений висновок сформульовано щодо ситуації, у якій боржник помер під час розгляду справи, тобто після належного пред`явлення позову до живої особи.
У цій справі процесуальна ситуація є ще більш визначеною: ОСОБА_2 помер до подання позову, тому після відкриття спадщини кредитор мав реалізовувати свою вимогу саме стосовно спадкоємця з дотриманням статті 1281 ЦК України, а не пред`являти позов до померлого спадкодавця.
Таким чином, звернення у 2025 році з позовом до ОСОБА_2 , який помер у 2023 році, не могло саме собою вважатися належним пред`явленням вимоги до ОСОБА_3 як спадкоємиці. Вона не була адресатом позову, не залучалася до розгляду справи, не мала можливості надати заперечення щодо виникнення та розміру боргу, заявити про дотримання кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, або скористатися іншими процесуальними правами відповідача.
Щодо часу, коли позивач дізналася про смерть боржника та прийняття спадщини
Між сторонами існує спір щодо часу, коли ФОП Труш О.Ю. стало відомо про смерть ОСОБА_2 .
Апелянт стверджує, що позивач була обізнана про смерть контрагента, оскільки ОСОБА_1 спілкувалася з нею після смерті чоловіка, повідомляла про неможливість виконати договір та намагалася завершити розпочаті ним справи. На підтвердження цих тверджень до апеляційної скарги додано зображення електронного листування.
Позивач заперечує ці обставини та зазначає, що подані зображення не містять достатніх відомостей, які дозволяли б достовірно ідентифікувати співрозмовників, не містять безпосереднього повідомлення про смерть ОСОБА_2 та не підтверджують отримання такого повідомлення саме ФОП Труш О.Ю.
За твердженням позивача, про смерть ОСОБА_2 та оформлення спадщини на ім`я ОСОБА_3 вона дізналася лише у лютому 2026 року з повідомлення органу державної виконавчої служби.
Колегія суддів зазначає, що встановлення точної дати, з якої позивач знала або могла знати про прийняття спадщини, має значення для вирішення питання про збереження за нею матеріального права вимоги відповідно до статті 1281 ЦК України.
Однак оскаржувана ухвала не містить належного дослідження цього питання.
Суд першої інстанції встановив факт відкриття спадщини та її прийняття ОСОБА_3 , проте не з`ясував: коли саме позивач дізналася або могла дізнатися про смерть ОСОБА_2 ; коли їй стало відомо про прийняття спадщини ОСОБА_3 та отримання свідоцтв про право на спадщину; чи пред`являлася спадкоємиці або через нотаріуса вимога кредитора; у який спосіб і коли така вимога була пред`явлена; чи дотримано строки, передбачені статтею 1281 ЦК України.
Ці обставини мали значення для висновку про існування матеріального зобов`язання спадкоємиці, яке суд першої інстанції визначив як підставу процесуального правонаступництва.
Водночас у цьому апеляційному провадженні колегія суддів не вбачає необхідності остаточно встановлювати дату обізнаності позивача та вирішувати, чи збережено за нею право вимоги до спадкоємиці.
Незалежно від результату оцінки цих обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_2 помер до відкриття провадження та не набув процесуального статусу відповідача і боржника у справі.
Вирішення питання про дотримання кредитором статті 1281 ЦК України в цій постанові по суті могло б передчасно визначити матеріальні права та обов`язки сторін у можливому окремому спорі між кредитором і спадкоємцем, тоді як такі вимоги безпосередньо до ОСОБА_3 у межах справи № 904/2981/25 не пред`являлися і судом першої інстанції не розглядалися.
Тому доводи сторін щодо конкретної дати обізнаності позивача та достатності електронного листування підлягають урахуванню лише в тій частині, в якій вони підтверджують, що питання дотримання спеціального порядку пред`явлення кредиторських вимог є спірним і не могло бути вирішене формальним посиланням на факт прийняття спадщини.
Щодо посилання позивача на невиконання спадкоємцями обов`язку повідомити кредитора
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не повідомили її про відкриття спадщини та про прийняття спадкового майна, хоча їм було відомо про договірні відносини ОСОБА_2 з ФОП Труш О.Ю.
Частина перша статті 1281 ЦК України дійсно покладає на спадкоємців обов`язок повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Однак невиконання спадкоємцем цього обов`язку не має наслідком автоматичного виникнення процесуального правонаступництва у справі, порушеній після смерті спадкодавця.
Така обставина може впливати на визначення початку перебігу строку, передбаченого частиною третьою статті 1281 ЦК України, зокрема на оцінку того, коли кредитор фактично дізнався або міг дізнатися про прийняття спадщини. Проте вона не наділяє померлу особу процесуальною правоздатністю та не перетворює спадкоємця на правонаступника в судовій справі, учасником якої спадкодавець не був.
Таким чином, навіть доведення факту неповідомлення позивача про відкриття спадщини не усуває необхідності пред`явлення вимоги до спадкоємця в установленому законом порядку та не є підставою для поширення на нього рішення, ухваленого щодо померлої особи.
Щодо меж відповідальності спадкоємця
За частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців відповідає особисто в розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.10.2023 у справі № 523/2357/20 зазначила, що процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні в разі смерті боржника в принципі можливе, якщо відповідні правовідносини допускають правонаступництво.
При цьому суд, замінюючи померлого боржника спадкоємцем, повинен ураховувати, що обов`язок спадкоємця виникає лише в межах вартості отриманого ним майна, та визначити розмір боргу, який відповідає частці цього спадкоємця у спадщині. Сплив строків, передбачених статтею 1281 ЦК України, має наслідком втрату кредитором права вимоги.
У цій справі суд першої інстанції зазначив у резолютивній частині ухвали, що заміна ОСОБА_2 на ОСОБА_3 здійснюється в межах вартості одержаного у спадщину майна. Таким чином, загальне правило про обмежений характер відповідальності спадкоємця місцевий господарський суд формально врахував.
Однак установлення такої межі не усуває основної процесуальної перешкоди.
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/2357/20 стосується ситуації, в якій боржник був належним учасником судового та виконавчого провадження і помер після виникнення відповідних процесуальних правовідносин.
Натомість у справі № 904/2981/25 ОСОБА_2 помер до відкриття провадження. Тому навіть правильне зазначення про обмеження відповідальності спадкоємиці вартістю успадкованого майна не створює процесуального статусу, який міг би перейти до неї.
Крім того, спадкоємець може відповідати лише за дійсний обов`язок спадкодавця, а в разі спору щодо його існування або розміру такі обставини мають бути встановлені в належному судовому провадженні за участю спадкоємця або його процесуального попередника.
Після скасування рішення від 20.08.2025 відсутній чинний судовий акт, яким у належному процесуальному порядку встановлено обов`язок спадкоємиці сплатити 135 000 грн та судові витрати.
Це не означає автоматичного припинення можливого матеріального зобов`язання, яке могло входити до складу спадщини. Проте наявність такого зобов`язання, дотримання порядку пред`явлення вимоги та розмір відповідальності спадкоємиці можуть бути встановлені лише під час розгляду належно пред`явленої до неї вимоги, а не шляхом збереження правонаступництва у виконавчому провадженні за скасованим рішенням.
Щодо малолітнього віку спадкоємиці
З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час постановлення оскаржуваної ухвали не досягла чотирнадцяти років.
За термінологією статті 31 ЦК України така особа є малолітньою, хоча в оскаржуваній ухвалі та процесуальних документах сторін вона неодноразово названа неповнолітньою. Від імені малолітньої особи процесуальні права здійснює її законний представник.
Тому зазначення в ухвалі ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_3 загалом відповідало необхідності забезпечення представництва дитини.
Водночас ОСОБА_1 не є самостійним правонаступником боржника лише внаслідок того, що вона представляє малолітню спадкоємицю. Матеріальні обов`язки в межах спадщини можуть належати саме спадкоємиці, а законний представник лише здійснює від її імені процесуальні права та обов`язки.
Наявність законного представника також не усуває необхідності забезпечити малолітній особі повноцінну можливість захищатися від пред`явленої до неї майнової вимоги в належному судовому процесі.
Поширення на малолітню спадкоємицю наслідків рішення, ухваленого без її участі та щодо особи, яка померла до відкриття справи, не може бути виправдане лише тим, що на стадії виконання суд зазначив її законного представника та обмежив відповідальність вартістю успадкованого майна.
У такий спосіб, доводи позивача про перехід до ОСОБА_3 майнових обов`язків спадкодавця та обмеження її відповідальності вартістю спадкового майна є правильними як загальні положення спадкового права, але не підтверджують законності оскаржуваної ухвали.
Ці положення можуть бути застосовані під час вирішення належно пред`явленої кредитором вимоги до спадкоємиці, проте не створюють підстав для її заміни як боржника у виконавчому провадженні за рішенням, ухваленим щодо особи, яка померла до початку судового процесу.
Щодо доводів позивача про відсутність у державних реєстрах відомостей про смерть ОСОБА_2 та збереження запису про нього як фізичну особу-підприємця
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач посилається на те, що на час звернення з позовом ОСОБА_2 продовжував обліковуватися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як діюча Фізична особа-підприємець.
За доводами ФОП Труш О.Ю., відповідні відомості містилися в Єдиному державному реєстрі станом на 24.04.2025, а також були відображені в інформаційному сервісі SCANBE станом на 29.05.2025. Крім того, отримані судом першої інстанції у серпні 2025 року відомості з державних реєстрів підтверджували анкетні дані та адресу проживання ОСОБА_2 і не дали суду підстав вважати його померлим. Позивач також вказує, що відомості про припинення підприємницької діяльності були відсутні навіть станом на 07.07.2026.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, вони вважаються достовірними та можуть бути використані у спорі з третьою особою до внесення відповідних змін. Якщо внесені відомості є недостовірними, третя особа за загальним правилом може посилатися на них як на достовірні, крім випадку, коли вона знала або могла знати про їх недостовірність. Закон у чинній на час апеляційного розгляду редакції передбачає відповідні правила публічної достовірності відомостей Єдиного державного реєстру.
Проте встановлена статтею 10 зазначеного Закону презумпція достовірності реєстраційних відомостей має інформаційне та доказове значення у відносинах із третіми особами. Вона не є правовою підставою для продовження цивільної правоздатності Фізичної особи після її смерті.
За частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність Фізичної особи припиняється в момент її смерті. Настання цього правового наслідку закон не ставить у залежність від: внесення запису про смерть до Єдиного державного реєстру; проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності; обізнаності кредитора чи суду про смерть особи; актуальності інформації, відображеної у приватних інформаційних сервісах.
Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності у зв`язку зі смертю має обліковий і публічно-інформаційний характер. Вона засвідчує в державному реєстрі вже існуючий юридичний факт та його наслідки, але не створює самого факту смерті й не визначає момент припинення цивільної правоздатності.
Тому відсутність у Єдиному державному реєстрі запису про припинення підприємницької діяльності Лисака О.І. могла об`єктивно ускладнити для позивача встановлення факту його смерті, однак не могла означати, що після 15.10.2023 він продовжував існувати як Фізична особа та міг набувати процесуальних прав і обов`язків.
Запис про фізичну особу-підприємця не створює окремого від Фізичної особи суб`єкта права. Підприємець залишається фізичною особою, яка реалізує право на здійснення підприємницької діяльності. Відповідно, після смерті Фізичної особи не може продовжувати існувати її процесуальна правосуб`єктність лише з тієї причини, що запис про припинення підприємницької діяльності своєчасно не внесено до реєстру.
Так само відомості приватного інформаційного сервісу SCANBE є похідними від інформації, отриманої з відкритих джерел, і не можуть мати більшого юридичного значення, ніж відомості державного реєстру, на яких вони ґрунтуються.
Відсутність відомостей про смерть у відповіді, отриманій судом із Єдиного державного демографічного реєстру, також не спростовує актового запису про смерть № 2002 від 17.10.2023 та встановленого матеріалами спадкової справи факту смерті ОСОБА_2 15.10.2023.
Реєстрові відомості могли бути враховані для оцінки добросовісності поведінки позивача, причин пред`явлення позову до ОСОБА_2 та моменту, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини. Однак вони не можуть бути використані для висновку про наявність у померлої особи господарської процесуальної правоздатності.
Таким чином, об`єктивна необізнаність позивача чи суду першої інстанції про смерть відповідача не змінює правових наслідків цієї смерті.
Процесуальна правоздатність є об`єктивною передумовою участі особи у справі й не може виникнути внаслідок добросовісної помилки іншого учасника, недосконалості інформаційного обміну між державними реєстрами або несвоєчасного внесення реєстраційного запису.
З огляду на це доводи позивача про збереження в Єдиному державному реєстрі відомостей щодо ОСОБА_2 як діючої Фізичної особи-підприємця пояснюють причини пред`явлення позову до померлої особи, але не підтверджують законності подальшої заміни цієї особи правонаступником у виконавчому провадженні.
Щодо доводів про невчинення родичами та спадкоємцем дій для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 .
Позивач також зазначає, що родичі та спадкоємці ОСОБА_2 мали можливість ініціювати державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності у зв`язку зі смертю, проте цього не зробили, унаслідок чого в Єдиному державному реєстрі тривалий час зберігалися неактуальні відомості.
Норми Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань» визначають коло осіб, які можуть ініціювати таку реєстраційну дію, та необхідні для цього документи. Однак невчинення родичем чи спадкоємцем відповідних дій не продовжує цивільної правоздатності померлої особи, не створює процесуального статусу відповідача після її смерті та не є підставою для процесуального правонаступництва у справі, відкритій після смерті спадкодавця.
Той факт, що ОСОБА_1 зареєстрована як Фізична особа-підприємець, також не створює презумпції наявності в неї спеціальних знань щодо відповідної реєстраційної процедури та не покладає на неї відповідальності за наслідки розгляду справи щодо померлої особи.
Невнесення відомостей до Єдиного державного реєстру могло вплинути на обізнаність позивача про смерть контрагента та на визначення початку перебігу строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України, однак не могло бути процесуальним механізмом перенесення на спадкоємицю наслідків рішення, ухваленого у справі, в якій спадкодавець не набув статусу відповідача.
Таким чином, ці доводи позивача не спростовують висновку про відсутність передумов процесуального правонаступництва.
Щодо додаткових доказів, поданих позивачем у суді апеляційної інстанції
До відзиву на апеляційні скарги позивач додала копію акта державного виконавця від 30.01.2026, витяг із Єдиного державного реєстру станом на 07.07.2026, докази отримання ОСОБА_1 поштових відправлень із заявами про заміну сторони та інформацію з ресурсу «Опендатабот» щодо державної реєстрації ОСОБА_1 як Фізичної особи-підприємця.
За частиною третьою статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Акт державного виконавця від 30.01.2026 та відомості про отримання поштових відправлень стосуються обставин, що існували до постановлення оскаржуваної ухвали. Водночас позивач не навела причин, які об`єктивно перешкоджали отримати або подати ці матеріали до суду першої інстанції.
За таких обставин зазначені докази не можуть бути прийняті апеляційним судом як додаткові.
Витяг із Єдиного державного реєстру від 07.07.2026 та інформація з ресурсу «Опендатабот» від 09.07.2026 сформовані після постановлення ухвали від 16.06.2026, а тому не можуть підтверджувати правильність висновків місцевого господарського суду станом на час її постановлення.
Такий підхід відповідає висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеному в постанові від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, за яким обставини, що виникли після ухвалення судового рішення, не можуть бути підставою для оцінки його законності на час ухвалення.
Крім того, зазначені матеріали не стосуються визначальної передумови процесуального правонаступництва - наявності у ОСОБА_2 процесуального статусу сторони, який міг би перейти до спадкоємиці.
Щодо права ОСОБА_1 на апеляційне оскарження ухвали
Оскаржуваною ухвалою безпосередньо вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , оскільки саме її визначено правонаступником боржника у виконавчому провадженні та покладено на неї обов`язок виконати рішення суду в межах вартості одержаного у спадщину майна.
За змістом статті 254 ГПК України право на апеляційне оскарження мають не лише учасники справи, а й особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси або обов`язки.
Тому ОСОБА_1 , діючи як законний представник своєї дочки, наділена правом оскаржити ухвалу, якою малолітню особу фактично включено до суб`єктного складу виконавчого провадження як боржника.
Копію ухвали від 16.06.2026 ОСОБА_1 отримала 23.06.2026, а апеляційну скаргу подала через підсистему «Електронний суд» 26.06.2026. Таким чином, апеляційну скаргу подано в межах десятиденного строку, передбаченого статтею 256 ГПК України для оскарження ухвали суду першої інстанції.
Щодо висновку суду першої інстанції про обов`язковість для спадкоємиці всіх дій, учинених до її вступу у справу
Місцевий господарський суд, задовольняючи заяву ФОП Труш О.Ю., послався на частину другу статті 52 ГПК України та зазначив, що всі дії, вчинені в судовому процесі до вступу правонаступника, є обов`язковими для нього тією самою мірою, якою вони були б обов`язковими для особи, яку правонаступник замінив.
Проте наведене правило є наслідком належно встановленого процесуального правонаступництва, а не самостійною підставою для його виникнення.
Перед застосуванням частини другої статті 52 ГПК України суд повинен встановити: існування учасника справи, якого пропонується замінити; набуття ним відповідного процесуального статусу; його подальше вибуття зі спірного матеріального правовідношення; перехід прав та обов`язків до правонаступника; допустимість правонаступництва у відповідному матеріальному правовідношенні.
Лише після встановлення цих передумов раніше вчинені процесуальні дії можуть вважатися обов`язковими для правонаступника.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду визначає процесуальне правонаступництво як перехід процесуальних прав та обов`язків сторони до іншої особи у зв`язку з вибуттям первісної сторони зі складу спірного матеріального правовідношення. Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального, а суд у кожному випадку повинен установити факт вибуття попередника і переходу його прав та обов`язків до іншої особи. Такі висновки викладено, зокрема, в ухвалі КГС ВС від 28.01.2021 у справі № 50/311-б та постанові від 13.04.2021 у справі № 910/11702/18.
У цій справі немає первісної процесуальної сторони, права та обов`язки якої могли б перейти до ОСОБА_3 .
Лисак О.І. не набув статусу відповідача за життя, оскільки позов подано після його смерті. Тому правило про обов`язковість процесуальних дій для правонаступника не може застосовуватися до дій, учинених у процесі, учасником якого спадкодавець ніколи не був.
Інше тлумачення частини другої статті 52 ГПК України означало б, що будь-яке рішення, помилково ухвалене щодо померлої особи, можна було б надалі поширити на спадкоємця лише шляхом постановлення ухвали про правонаступництво. Це фактично перетворило б процесуальне правонаступництво на засіб виправлення неналежного суб`єктного складу вже після завершення розгляду справи.
Такий підхід не відповідає призначенню інституту правонаступництва.
Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі № 641/6120/14-ц наголосив, що заміна сторони у виконавчому провадженні не повинна використовуватися для усунення недоліків судового розгляду. Установивши, що матеріальний кредитор вибув ще до ухвалення рішення, Верховний Суд зазначив, що заміна на стадії виконання фактично призвела б до заміни неналежної сторони вже після вирішення спору, чого процесуальне законодавство не передбачає.
Хоча наведений висновок сформульований Касаційним цивільним судом щодо заміни стягувача, його загальний правовий зміст є застосовним і до цієї справи: інститут правонаступництва не може використовуватися для легалізації результатів розгляду справи з неналежним або фактично відсутнім учасником.
Таким чином, посилання місцевого господарського суду на обов`язковість усіх попередніх процесуальних дій для ОСОБА_3 є передчасним, оскільки суд спочатку мав установити наявність процесуального статусу, який міг перейти до неї від спадкодавця.
Щодо належного способу вирішення заяви про заміну боржника
Матеріали справи містять усі відомості, необхідні для остаточного вирішення заяви про заміну боржника, а між сторонами немає спору щодо визначальних дат - смерті ОСОБА_2 та відкриття провадження у справі.
Розбіжності щодо часу обізнаності позивача про смерть спадкодавця, електронного листування та дотримання порядку пред`явлення кредиторської вимоги не змінюють того, що ОСОБА_2 помер до відкриття провадження і не набув процесуального статусу відповідача.
Тому направлення заяви на новий розгляд не усунуло б установленої юридичної перешкоди та не відповідало б принципу процесуальної економії.
За правилами статей 271, 275 і 277 ГПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення, якщо висновки суду першої інстанції не відповідають установленим обставинам або суд неправильно застосував норми матеріального чи процесуального права.
У такий спосіб, належним способом апеляційного реагування є скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ФОП Труш О.Ю. про заміну боржника його правонаступником.
Інші доводи відзиву, зокрема щодо обізнаності ОСОБА_1 про рішення від 20.08.2025, отримання нею заяв про заміну сторони, участі державного виконавця та часу відкриття виконавчого провадження, не впливають на вирішення цієї апеляційної скарги.
Ці обставини не змінюють встановленої дати смерті ОСОБА_2 , не підтверджують набуття ним процесуального статусу відповідача та не створюють передумов для процесуального правонаступництва.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала цим вимогам не відповідає.
Суд першої інстанції правильно встановив факт смерті ОСОБА_2 , відкриття спадщини, її прийняття малолітньою ОСОБА_3 та склад успадкованого нею майна.
Водночас місцевий господарський суд не врахував, що ОСОБА_2 помер до звернення позивача з позовом та відкриття провадження у справі, а тому не міг набути статусу відповідача і надалі вибути зі складу учасників справи або сторін виконавчого провадження.
Прийняття спадщини могло зумовити перехід до ОСОБА_3 тих майнових обов`язків спадкодавця, які не припинилися внаслідок його смерті, однак не створило процесуального правонаступництва у справі, учасником якої спадкодавець не був.
Крім того, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 скасовано, а провадження у справі закрито, унаслідок чого відпала правова підстава для подальшого виконання виданого на його виконання наказу. Ця обставина додатково усуває процесуальну мету збереження ухвали про заміну боржника.
Відповідно до частини першої статті 271, пункту 2 частини першої статті 275, пунктів 3, 4 частини першої статті 277 ГПК України апеляційний суд вправі скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення у разі невідповідності висновків суду встановленим обставинам, порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.
Оскільки матеріали справи містять усі необхідні відомості для вирішення заяви, підстав для направлення питання на новий розгляд немає.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана нею як законним представником та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ФОП Труш Оксани Юріївни про заміну боржника його правонаступником.

Судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни судовий збір у розмірі 3 328 грн, сплачений за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026. 
ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою як законний представник та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , оскільки оскаржуваною ухвалою саме дитину визначено правонаступником боржника та покладено на неї майнові наслідки виконання судового рішення.
Згідно з пунктом 12 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяв, апеляційних та касаційних скарг про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Визначальним для застосування цієї норми є спрямованість скарги на захист прав та інтересів дитини. Такий підхід викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.04.2022 у справі № 120/1647/20-а.
Таким чином, судовий збір за подання цієї апеляційної скарги справлянню не підлягав, а сплачені ОСОБА_1 3 328 грн не можуть бути покладені на ФОП Труш О.Ю. за правилами статті 129 ГПК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» внесена в більшому розмірі, ніж установлено законом, сума судового збору повертається з Державного бюджету України за клопотанням особи, яка її сплатила, на підставі ухвали суду.
Оскільки окремого клопотання про повернення судового збору з державного бюджету не заявлено, це питання в межах цієї постанови не вирішується. ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до апеляційного суду з відповідним клопотанням.
Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат не подано. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ФОП Труш О.Ю. не покладаються.
Керуючись пунктом 12 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 52, 123, 129, 269, 271, пунктом 2 частини першої статті 275, пунктами 3, 4 частини першої статті 277, статтями 281– 284, 334 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/2981/25 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/2981/25 скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Труш Оксани Юріївни про заміну боржника - Фізичної особи-підприємця Лисака Олександра Ілліча у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2025 у справі № 904/2981/25 - його правонаступником, малолітньою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, у строк, встановлений статтею 288 цього Кодексу.
Повна постанова складена та підписана 23.07.2026.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький

Суддя С.В. Вінніков