КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2026 року м. Київ № 320/45266/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Державного бюро розслідувань
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного бюро розслідувань, в якому просить суд визнати протиправними дії Державного бюро розслідувань при нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язати Державне бюро розслідувань нарахувати та виплатити ОСОБА_2 1 373 232 грн одноразової грошової допомоги.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що при звільненні зі служби в Державному бюро розслідувань відповідачем не було проведено повний розрахунок. На думку позивача, одноразова грошова допомога при звільненні повинна бути нарахована відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Позивач зазначає, що його загальна вислуга років становить 28 календарних років, з яких 24 роки він працював в органах прокуратури, а 4 роки проходив службу в Державному бюро розслідувань. При цьому, позивач посилається на положення пункту «ж» статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393, відповідно до яких час роботи в органах прокуратури осіб, які працювали на посадах прокурорів та слідчих, зараховується до вислуги років. На переконання позивача, зазначені норми свідчать про те, що при визначенні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Державному бюро розслідувань повинні враховуватись усі періоди діяльності, які включаються до вислуги років для призначення пенсії. Позивач також зазначає, що при звільненні з органів прокуратури він не отримував одноразової грошової допомоги, а тому, на його думку, при звільненні зі служби в Державному бюро розслідувань відповідач зобов`язаний був нарахувати йому допомогу за весь період служби, включаючи роботу в органах прокуратури.
Судом відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що позовні вимоги є безпідставними і такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідач вказує, що порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби осіб начальницького складу Державного бюро розслідувань визначений Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, згідно з якими одноразова грошова допомога виплачується за кожний повний календарний рік служби особи у відповідному органі. Водночас, відповідач зазначає, що діяльність позивача в органах прокуратури регулювалась спеціальним законом Законом України «Про прокуратуру», який визначає особливості проходження служби прокурорами та їх соціального забезпечення. При цьому зазначений закон не передбачає виплату одноразової грошової допомоги за строк календарної вислуги років при звільненні з прокурорських посад. Відповідач також звертає увагу, що позивач проходив службу в Державному бюро розслідувань з 22.10.2020 по 09.06.2025, тобто чотири повні календарні роки, у зв`язку з чим при звільненні йому правомірно виплачено одноразову грошову допомогу саме за цей період служби. Крім того відповідач зазначає, що у разі повторного звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період служби з дня останнього зарахування на службу без урахування попередніх періодів служби, за винятком випадків, коли особа при попередньому звільненні не набувала права на отримання такої допомоги. На думку відповідача, позивач не належить до кола осіб, для яких передбачено зазначений виняток, а тому правових підстав для врахування періоду його роботи в органах прокуратури при визначенні розміру одноразової грошової допомоги немає. У зв`язку з викладеним відповідач просить у задоволенні позову відмовити.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Вказав, що висновки відповідача, викладені у відзиві на позов суперечать пункту "ж" статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до яких час роботи в судових органах та в органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або на службі в ДБР, зараховуються до вислуги років для призначення пенсії та обчислення розміру одноразової грошової допомоги. Так, на думку позивача, законодавець визначив обчислення строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги тотожнім обчисленню вислуги років для призначення пенсій. 
Від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування доводів зазначених пояснень вказано, що позивачу при звільненні була виплачена одноразова грошова допомога відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за чотири календарних роки служби в ДБР. При цьому позивач при попередньому звільненні з органів прокуратури за вислугою років набув право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі положень законодавства, яким врегульовано виплату такої допомоги прокурорам, а тому не є особою, виняток для яких встановлено положеннями ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пунктом 10 постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Отже, на думку відповідача, позивач не має право на таку виплату при повторному звільненні, а вправі отримати її з дня зарахування на службу до ДБР, що ним і реалізовано. 
Крім того відповідач зазначив, що позивач був поновлений згідно з судовими рішеннями на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та під час виконання судових рішень та у 2024 році отримав кошти у розмірі 317984 грн, а тому є ймовірність, що отримані кошти є вихідною допомогою на час звільнення з Офісу Генерального прокурора. 
У відповіді позивача на додаткові пояснення відповідача зазначено, що кошти в сумі 317984 грн є компенсацію за 186 днів відпустки, що підтверджується відповіддю Офісу Генерального прокурора від 30.01.2026 № 21-223вих.-26 на адвокатський запит, тому позов підлягає задоволенню повністю.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 1997 року по 2019 рік працював в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах.
Наказом Генерального прокурора від 04.11.2019 № 1340у позивача звільнено з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури.
Після звільнення з органів прокуратури позивач з 22.10.2020 проходив службу на посадах начальницького складу центрального апарату Державного бюро розслідувань.
Наказом Державного бюро розслідувань від 06.06.2025 № 234-ос/дск позивача звільнено зі служби у зв`язку із скороченням штату.
При звільненні позивачу проведено остаточний розрахунок та виплачено, зокрема, одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за чотири повні календарні роки служби в Державному бюро розслідувань в сумі 228872,00 грн.
Зазначені обставини сторонами не заперечуються.
Разом з тим позивач вважає, що при визначенні розміру одноразової грошової допомоги відповідач повинен був врахувати також період його роботи в органах прокуратури, що передував службі в Державному бюро розслідувань.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суд з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом. 
Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". 
Згідно із статтею 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ. 
Аналогічні норми містить Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743, відповідно до статті 26 якого пенсійне забезпечення осіб рядового та начальницького складу здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу на посадах начальницького складу центрального апарату Державного бюро розслідувань з 22.10.2020 по 09.06.2025.
Наказом Державного бюро розслідувань від 06.06.2025 № 234-ос/дск позивача звільнено зі служби у зв`язку із скороченням штату.
При звільненні позивачу виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за чотири повні календарні роки служби в Державному бюро розслідувань в сумі 228872,00 грн, що підтверджується даними наданими відповідачем до відзиву. 
Позивач не погоджується з визначеним відповідачем розміром зазначеної допомоги та вважає, що при її обчисленні повинні бути враховані також 24 роки його роботи в органах прокуратури, які передували службі в Державному бюро розслідувань.
Оцінюючи такі доводи, суд зазначає про таке.
Правові засади пенсійного забезпечення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби, зокрема у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Абзацом 1 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Згідно з абз. 6 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу:
які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується;
які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Суд зазначає, що факт набуття чи ненабуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII є ключовим при вирішенні питання зарахування/не зарахування періоду попередньої служби для розрахунку одноразової грошової допомоги у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби та без встановлення якого надати оцінку правомірності внесених відповідачем змін оскаржуваним наказом до періоду нарахування одноразової грошової допомоги позивачу неможливо.
З аналізу статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Постанови № 393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
Винятком з цього правила є виплата повторно звільненій з військової служби особі одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби у разі, якщо така особа не набула права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 552/4468/17.
Суд наголошує, що до зарахування на службу в Державному бюро розслідувань позивач працював в органах прокуратури і стаж його становить 24 роки.
Таким чином, при попередньому звільненні зі служби позивач набув право на допомогу, передбачене пунктом 10 Постанови №393 та статтею 15 Закону №2011-XII, оскільки на час звільнення позивача у нього було понад 10 років вислуги.
Водночас, діяльність прокурорів, порядок проходження ними служби, а також гарантії їх соціального та пенсійного забезпечення регулюються спеціальним Законом України «Про прокуратуру».
Зазначений закон визначає особливий правовий статус прокурорів та не передбачає виплату одноразової грошової допомоги за строк календарної вислуги років при звільненні з прокурорських посад.
Суд звертає увагу, що за загальним принципом права, норми спеціального законодавства мають пріоритет перед нормами загального законодавства.
Отже правовідносини, пов`язані з проходженням служби позивача в органах прокуратури, підлягають регулюванню саме Законом України «Про прокуратуру».
З огляду на викладене період роботи позивача в органах прокуратури не може бути прирівняний до календарної служби у розумінні статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Державному бюро розслідувань.
Суд також звертає увагу на доводи позивача щодо положень пункту «ж» статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до яких час роботи в органах прокуратури зараховується до вислуги років.
Разом з тим суд наголошує, що зазначена норма регулює порядок обчислення вислуги років для призначення пенсії, а не порядок визначення строку служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.
Отже, зарахування певних періодів діяльності до вислуги років для призначення пенсії саме по собі не означає, що такі періоди повинні враховуватись при визначенні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.
Суд також зазначає, що для застосування винятку, передбаченого пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України № 393, значення має саме факт набуття права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, а не факт її фактичного отримання.
Сам по собі факт неотримання позивачем відповідної виплати при звільненні з органів прокуратури не свідчить про відсутність у нього права на таку виплату. Але такі правовідносини стосуються інтересів позивача під час проходження служби саме в органах прокуратури, а не у Державному бюро розслідувань. 
При розгляді цієї справи, суд також враховує правовий підхід Верховного Суду, викладений у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 340/618/21, відповідно до якого у разі повторного звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період служби після останнього зарахування на службу без урахування попередніх періодів служби, за винятком випадків, коли особа при попередньому звільненні не набула права на отримання такої допомоги.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того суд звертає увагу на спосіб розрахунку, який заявлений позивачем.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач непогоджуючись із розміром виплаченої йому відповідачем одноразової грошової допомоги визначає суму заявлених до стягнення коштів виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, яке він отримував під час проходження служби в Державному бюро розслідувань, та множить його на кількість років роботи в органах прокуратури.
Суд наголошує, що такий підхід не відповідає правовій природі одноразової грошової допомоги при звільненні.
Одноразова грошова допомога, передбачена статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», обчислюється виходячи з місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала під час проходження служби у відповідному органі.
Отже, застосування розміру грошового забезпечення, встановленого для служби в Державному бюро розслідувань, до періоду проходження служби позивачем в органах прокуратури фактично призводило б до поширення умов грошового забезпечення одного органу на правовідносини, що виникли в іншому органі та регулювалися іншим законодавством. 
Суд також враховує, що положення законодавства, якими встановлюються соціальні гарантії та виплати за рахунок коштів державного бюджету, підлягають застосуванню виключно у спосіб та в межах, прямо визначених законом.
Суд зазначає, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, діяв на підставі та у спосіб, передбачені чинним законодавством, зокрема положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.
Отже, з урахуванням викладеного, позивачем не доведено суду наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень статті 139 КАС України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя  Панова Г. В.