ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 373/1916/21
провадження № 51-815км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженої  ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021111240000252, стосовно
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Переяслава-Хмельницького Київської області, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , мешканки АДРЕСА_2 , раніше не судимої, 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2022 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання ОСОБА_6 - з 24 травня 2021 року.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а саме в умисному вбивстві ОСОБА_8 .
На підставі ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, - умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Так, за обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона 24 травня 2021 року приблизно о 01:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 , обумовленого побутовими суперечками та завданням останнім їй особистої образи нецензурними словами, реалізуючи злочинний непрямий умисел, спрямований на залякування ОСОБА_8 , усвідомлюючи можливість заподіяння невизначеної шкоди його здоров`ю, взяла в праву руку зі столу ніж довжиною 14,2 см, що складався з клинка довжиною 6 см та ручки довжиною 8,2 см, і, сидячи на стільці за столом спиною до потерпілого, з розвороту навідмаш, навмання завдала удару в бік ОСОБА_8 , який стояв праворуч позаду неї.
Вказаними діями  ОСОБА_6 завдала потерпілому одного удару в грудну клітку, заподіявши проникаюче колото-різане поранення грудної клітки: колото-різану рану на передній поверхні грудної клітки ліворуч, яка продовжувалася рановим каналом, що проникав у ліву плевральну порожнину між з`єднанням хрящової частини 7 ребра з грудиною та мечоподібним відростком, продовжувався ушкодженням серцевої сорочки (перикарда), стінки лівого шлуночка, проходив у порожнину лівого шлуночка і там закінчувався.
У результаті проникаючого колото-різаного поранення грудей, яке супроводжувалося ушкодженням серця та ускладнилося гемоперикардом, протягом 10 хвилин настала смерть потерпілого ОСОБА_8 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 03 грудня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченої  ОСОБА_6 та прокурора у провадженні залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена  ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджена посилається на істотні порушення норм кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання приписам статей 50, 65, 66, 67 КК внаслідок неврахування судом обставин, які пом`якшують покарання, і безпідставного визнання обставиною, що його обтяжує, перебування у стані алкогольного сп`яніння.
Водночас ОСОБА_6 у доповненнях до касаційної скарги, крім висування вимог про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, наполягає на призначенні їй покарання із застосуванням положень ст. 69 КК. 
Крім того, за змістом скарги, засуджена висловлює незгоду з ухваленими стосовно неї судовими рішеннями, вказуючи на невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження. На переконання ОСОБА_6 , суди не надали належної оцінки всім зібраним доказам, що призвело до ухвалення незаконних і необґрунтованих рішень.
Засуджена стверджує, що визнане судом доведеним обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, ґрунтується на припущеннях, а не на беззаперечних доказах. Додатково вказує, що суди та сторона обвинувачення порушили її права, оскільки фактично їй не було надано можливості надати пояснення і викласти свою версію подій.
Зазначає, що вирок суду ґрунтується на неправдивих показаннях свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . 
Також засуджена піддає сумніву оцінку судом речових доказів. Звертає увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження згадуються два ножі, проте їх детальні та належні описи в матеріалах провадження відсутні. До того ж на стадії судового розгляду для дослідження пред`явлено лише один ніж.
Не погоджується ОСОБА_6 і з висновками експертиз від 01 листопада 2021 року № 210, від 02 листопада 2021 року № 124 (експерт ОСОБА_12 ), від 14 вересня 2021 року № СЕ-19/111-21/27680-БД, від 08 жовтня 2021 року № СЕ- 19/111-21/27659-БД, (експерт ОСОБА_13 ), 05 листопада 2021 року № 214- мк (експерт ОСОБА_14 ) і вважає їх неповними, необ`єктивними, а експертизи такими, що проведені з порушенням вимог процесуального законодавства й суперечать дійсним обставинам справи.
Зокрема, зазначає, що дослідницька частина висновку від 01 листопада 2021 року № 210 ґрунтується на недостовірних відомостях, не містить належного опису процесу дослідження, що свідчить про необґрунтованість зроблених експертом висновків.
Вказує, що об`єктивність та достовірність висновку судово-психіатричної експертизи від 28 липня 2021 року № 477 викликають сумніви, оскільки за його змістом дослідження проведено посмертно, у висновку відсутнє належне обґрунтування встановленого їй діагнозу, згідно з яким вона «страждає на поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, заходів медичного характеру не потребує, психічного захворювання не виявлено». Крім того, наголошує на несвоєчасності проведення експертизи - через два місяці після затримання, а не невідкладно, що унеможливило фіксацію її психоемоційного стану за участю психолога та психотерапевта. Вважає, що ці обставини зумовлюють призначення повторної експертизи.
На думку ОСОБА_6 , є необ`єктивними і результати експертиз щодо її перебування та потерпілого у стані алкогольного сп`яніння (2,4 і 2,96 проміле відповідно) через проведення огляду з порушеннями, без належного медичного обстеження у встановленому законом порядку, за відсутності сертифікатів повірки алкотестера та без відібрання біологічних матеріалів для лабораторного дослідження.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_6 наполягає на необхідності забезпечити виклик у судове засідання суду касаційної інстанції експертів, потерпілої та свідків для проведення повторного допиту й очних ставок.
Водночас за змістом скарги ОСОБА_6 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК.
Аргументуючи свої доводи в цій частині, засуджена зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про наявність в неї умислу та кваліфікуючи її дії за ч. 2 ст. 121 КК, всупереч вимогам процесуального закону не перевірив усіх доказів у справі, не проаналізував належним чином даних, які містяться в протоколі слідчого експерименту за її участю, не дослідив речових доказів і безпідставно відмовив у задоволенні її клопотань про допит експертів для усунення сумнівів у достовірності їх висновків і про повторний допит потерпілої та свідків.
На переконання ОСОБА_6 , висновки суду щодо можливості передбачити настання смерті потерпілого є помилковими, оскільки вона не знала точного його розташування. Зауважує, що під час слідчого експерименту послідовно стверджувала про те, що, після того як замахнулася ножем у бік потерпілого, він певний час самостійно пересувався кімнатою. На її думку, завдання удару кухонним ножем навмання, без цілеспрямованого наміру вразити життєво важливі органи свідчить про відсутність умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень і вказує на наявність у її діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК (вбивство через необережність). 
Крім того, засуджена не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь держави процесуальних витрат, вважаючи такі стягнення необґрунтованими та безпідставними.
Заявляє, що суд апеляційної інстанції не виправив допущених місцевим судом порушень та не надав належної оцінки доводам, викладеним в її апеляційній скарзі.
Зазначає, що усупереч вимогам статей 404 і 419 КПК розгляд апеляційної скарги фактично зведено до одного судового засідання, протягом якого скаргу не розглянуто цілком та по суті. Суд не дослідив повністю матеріалів провадження та безпідставно відхилив заявлений відвід прокурору. Додатково звертає увагу, що під час судового розгляду суд безпідставно не розглянув поданих нею клопотань. До того ж здійснювався тиск з боку колегії суддів і неправомірний вплив прокурора на суд та захисника.
Підкреслює, що сторона обвинувачення не пред`явила апеляційному суду остаточних, беззаперечних доказів її винуватості, натомість стверджувала, що під час розгляду справи суд першої інстанції нібито проводив допит експертів. Проте матеріали справи не містять відомостей, де зафіксовано допит експертів і повторний допит свідків за її клопотаннями. Також прокурор не надав суду доказів того, що всі речові докази у справі були належним чином досліджені експертами. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
засуджена ОСОБА_6 і її захисник  ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити; 
прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженої, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, позицію засудженої, захисника і прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи непідтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій.
Аргументи скаржниці про істотне порушення судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є неприйнятними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, з яким погодився апеляційний суд, є вмотивованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, місцевий суд урахував показання ОСОБА_6 , яка детально описала обставини події, проте заперечувала наявність у неї умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. 
Суд, з`ясувавши позицію  ОСОБА_6 , належним чином обґрунтував своє рішення про доведеність її винуватості в заподіянні тяжких тілесних ушкоджень  ОСОБА_8 , від яких настала його смерть. Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань потерпілої ОСОБА_15 ,  свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 ; даних, які містяться у протоколі огляду місця події від 24 травня 2021 року, протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , яка в ході слідчої дії відтворила обставини заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , висновках експертів від 25 травня 2021 року № 62, 28 липня 2021 року № 477, від 14 вересня 2021 року № СЕ- 19/111- 21/27680-БД, 22 вересня 2021 року СЕ-19/111-21/28760-БД, 25 вересня 2021 року № СУ-19/111-21/28763/БД, 30 вересня 2021 року № СЕ- 19/111- 21/35583-БД, 08 жовтня 2021 року № СЕ-19/111-21/27659-БД, 01 листопада 2021 року № 210, 02 листопада 2021 року № 124, 05 листопада 2021 року № 214-мк, та інших доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.
Доводи ОСОБА_6 про необхідність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 119 КК є безпідставними.
Верховний Суд у постановах послідовно використовує сталу судову практику для розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), та вбивства через необережність (ст. 119 КК).
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується подвійною формою вини: умислом щодо спричинення тяжкого тілесного ушкодження та необережністю щодо настання смерті.
Вбивство через необережність характеризується виключно необережною формою вини, яка може проявлятися у вигляді як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості.
Колегія суддів вважає, що в цьому провадженні суди попередніх інстанцій у повному обсязі дослідили суб`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення і надали належну правову оцінку аргументам засудженої та сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на спричинення саме тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, виходячи з механізму заподіяння удару.
Як встановили суди,  ОСОБА_6 завдала ОСОБА_8 одного удару ножем у грудну клітку, чим спричинила колото-різане поранення грудей, яке супроводжувалося ушкодженням серця та ускладнилося гемоперикардом. Між цими діями і їх наслідками у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, існував прямий причинний зв`язок. 
Висновок про форму вини та наявність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив, проаналізувавши всі обставини справи, зокрема спосіб і знаряддя вчинення злочину, кількість, характер та локалізацію поранень, причини припинення протиправних дій, поведінку обвинуваченої і потерпілого, що передувала події, та їхні стосунки.
На підставі показань ОСОБА_6 , даних протоколу слідчого експерименту за її участю, висновків судово-медичної та криміналістичної експертиз, показань свідка ОСОБА_9 суди дійшли висновку, що ОСОБА_6 діяла з непрямим умислом. Зокрема, завдаючи удару ножем навідмаш, навмання з метою залякування, вона усвідомлювала суспільно небезпечний характері протиправність своїх дій та свідомо допускала заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, який перебував поза полем її зору, однак не вжила жодних заходів для уникнення таких наслідків.
Ураховуючи викладене, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК суди попередніх інстанцій кваліфікували правильно, вона має відповідати за той результат своїх дій (завдану шкоду), який фактично заподіяно, у цьому випадку тяжкі тілесні ушкодження, похідним наслідком яких є смерть потерпілого. 
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Доводи  ОСОБА_6  про те, що висновки суду про доведеність її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, ґрунтуються на припущеннях, а суди попередніх інстанцій та орган досудового розслідування порушили її процесуальне право на надання пояснень і викладення власної версії подій, є безпідставними і повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, що в ході судового розгляду винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом.
Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, дотримано.
Встановлюючи наявність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, суд першої інстанції обґрунтовано врахував усі обставини вчиненого кримінального правопорушення в їх сукупності та взаємозв`язку. Сама собою незгода засудженої з наданою судом оцінкою доказів і оспорювання встановлених фактичних обставин справи не спростовують висновків суду та не свідчать про те, що вирок ґрунтується на припущеннях.
Є неспроможними і твердження засудженої про порушення її процесуальних прав через позбавлення можливості висловити власну версію подій.
Право особи надати пояснення та викласти свою позицію є невід`ємною складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129 Конституції України та ст. 20 КПК. Водночас реалізація цього права залежить від волевиявлення самої особи і є процесуальним правом, а не обов`язком підозрюваного (обвинуваченого), який самостійно або за допомогою захисника визначає обсяг та тактику своєї участі у процесі доказування.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 290 КПК ОСОБА_6 та стороні захисту було відкрито всі матеріали провадження, при цьому жодних скарг чи клопотань про неможливість висловити свою позицію чи долучити письмові пояснення від  ОСОБА_6 чи її адвоката не надходило.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції, на виконання приписів ст. 351 КПК,  ОСОБА_6 було забезпечено реалізацію всіх її процесуальних прав. Вона мала можливість висловити свою позицію, надавати показання, брати участь у дослідженні доказів та допиті потерпілої, свідків, виступати у судових дебатах і з останнім словом, що підтверджується аудіозаписами та журналами судових засідань. 
Однак, згідно з протоколом судового засідання від 21 грудня 2022 року, ОСОБА_6 на підставі ст. 63 Конституції України відмовилася брати участь у судових дебатах (т. 2, а. к. п. 242).
З огляду на викладене колегія суддів не вбачає жодних фактів обмеження процесуальних прав  ОСОБА_6 . 
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду неодноразово наголошував, що заперечення обвинуваченим своєї вини та висунення ним власної версії події не є підставою для скасування вироку, якщо така версія повністю спростована сукупністю зібраних у провадженні доказів.
Також колегія суддів критично оцінює і відхиляє доводи  ОСОБА_6 про те, що вирок суду ґрунтується на неправдивих показаннях свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , оскільки вони не підтверджені матеріалами провадження. 
Суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК належним чином оцінив показання свідків з точки зору їх належності, допустимості та достовірності.
Усі зазначені свідки перед допитом у судовому засіданні були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст. 384 КК та приведені до присяги. Їх показання є послідовними, логічними і повністю узгоджуються між собою та іншими матеріалами провадження, зокрема, протоколами слідчих дій, висновками експертів, речовими доказами. 
Будь-яких істотних розбіжностей чи суперечностей, які би давали підстави сумніватися в правдивості свідчень, а також даних про наявність у свідків мотивів для умисної обмови ОСОБА_6 або особисту зацікавленість у результатах розгляду справи, суди не встановили. 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_6 про неправдивість показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 є її суб`єктивною думкою і не підтверджені жодними фактами. Засуджена не надала процесуальних документів, таких як вирок суду, який набрав законної сили, що встановлювали би факт вчинення зазначеними особами кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК.
Водночас колегія суддів наголошує, що перевірка й оцінка достовірності показань свідків належить до виключної компетенції судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту і виходить за межі перегляду провадження судом касаційної інстанції.
Не заслуговують на увагу і доводи засудженої про порушення місцевим судом порядку дослідження речових доказів. Зокрема, посилання ОСОБА_6 на дослідження в судовому засіданні лише одного з двох згадуваних у матеріалах кримінального провадження ножів, а також на відсутність їх детального опису не можуть бути підставою для скасування вироку з огляду на таке.
Відповідно до засади безпосередності дослідження доказів (ст. 23 КПК) суд досліджує ті докази, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Пред`явлення знаряддя злочину в судовому засіданні повною мірою забезпечує дотримання стандартів доказування.
Суд обґрунтував вирок стосовно ОСОБА_6 , крім інших доказів, у тому числі висновками експертиз від 30 вересня 2021 року№ СЕ-19/111-21/35583-БД, від 05 листопада 2021 року № 214-мк, предметом дослідження яких був саме той ніж, що безпосередньо наданий та досліджений під час судового розгляду. 
Висновком експерта № СЕ-19/111-21/35583-БД встановлено знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . У висновку зазначено, що на клинку ножа, вилученого під час огляду місця події зі слідами речовини бурого кольору, виявлено кров, її генетичні ознаки збігаються з генетичними ознаками крові ОСОБА_8 і не збігаються з генетичними ознаками крові обвинуваченої. 
З даних, які містяться у висновку експерта № 214-мк, вбачається, що під час судово- медичного криміналістичного дослідження клаптя шкіри з трупа ОСОБА_8 констатовано, що виникнення на ньому ушкодження від дії наданого на дослідження ножа, вилученого вдома в обвинуваченої, не виключається.
Інший ніж, на відсутність детального опису та огляду якого посилається засуджена, хоча й був вилучений під час огляду місця події з метою всебічної перевірки обставин, процесуального значення знаряддя злочину не набув, у зв`язку із чим, відповідно до вимог статей 84, 91 КПК, не належав до предмета доказування. Відсутність в матеріалах провадження детального опису цього ножа чи непред`явлення його в судовому засіданні не свідчить про неповноту судового розгляду або порушення засад безпосередності дослідження доказів.
Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції засуджена та сторона захисту не заявляли клопотань про визнання вказаних доказів недопустимими чи про їх виключення, погодившись із визначеним судом обсягом і порядком дослідження доказів відповідно до ст. 349 КПК, що свідчить про відсутність процесуальних порушень, які би могли вплинути на правильність висновків суду.
Аргументи касаційної скарги  ОСОБА_6 в частині оскарження висновків експертів від 01 листопада 2021 року № 210, від 02 листопада 2021 року № 124 (експерт ОСОБА_12 ), від 14 вересня 2021 року № СЕ-19/111-21/27680-БД, від 08 жовтня 2021 року № СЕ-19/111-21/27659-БД, (експерт ОСОБА_13 ), 05 листопада 2021 року № 214-мк (експерт ОСОБА_14 ) також не містять посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм кримінального процесуального права. 
Відповідно до ст. 94 КПК жоден доказ, включно з висновком експерта (ч. 10 ст. 101 КПК), не має наперед встановленої сили. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виконав ці вимоги закону, дослідивши вказані висновки експертиз у сукупності з іншими доказами, та надав їм належну правову оцінку. Підстав для сумніву в законності такої оцінки в колегії суддів немає.
Експертизи в цьому провадженні проведені уповноваженими особами, які мають спеціальні знання, відповідну кваліфікацію та стаж роботи, на підставі належних процесуальних рішень.
Експерти були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ст. 384 КК) і за відмову від виконання обов`язків (ст. 385 КК), що є гарантією їх об`єктивності та неупередженості.
Самі висновки експертів відповідають вимогам ст. 102 КПК, є чіткими, зрозумілими, містять детальний опис проведених досліджень та вичерпні відповіді на поставлені запитання, базуються на науково обґрунтованих і офіційно затверджених методиках, а їх результати узгоджуються зі встановленими судом обставинами. Клопотань про надання додаткових матеріалів від експертів не надходило, що свідчить про достатність інформації для формування остаточних висновків.
Перевіркою матеріалів провадження процесуальних порушень закону під час призначення та проведення експертиз не встановлено.
Доводи ОСОБА_6 в цій частині є її власним баченням. Засуджена у скарзі обмежується загальними фразами про порушення вимог процесуального законодавства, не зазначаючи, яку саме норму КПК порушили експерти або слідчий під час призначення і проведення експертиз, та не вказує, які саме конкретні методики дослідження порушили експерти ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_18 .
Колегія суддів підкреслює, що сама лише незгода сторони з результатами проведених експертиз не спростовує їх наукової обґрунтованості і не доводить їх необ`єктивності. 
Крім того, у ході розгляду справи в суді першої інстанції засуджена та сторона захисту не реалізували свого права на заявлення клопотань про призначення додаткових чи повторних експертиз у порядку ст. 332 КПК, що підтверджує відсутність у ОСОБА_6 та захисника обґрунтованих сумнівів у правильності висновків на момент дослідження цих доказів судом.
Стосовно аргументів ОСОБА_6 про недостовірність висновку судово-психіатричної експертизи від 28 липня 2021 року № 477 і необхідність проведення повторної експертизи суд зазначає таке.
З матеріалів провадження вбачається, що висновок первинної комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи зроблений на підставі клінічного обстеження ОСОБА_6 та вивчення матеріалів справи і ґрунтується на спеціальних знаннях експертів, відображених у дослідницькій частині документа (т. 2, а. к. п. 138-140).
Тому твердження засудженої, що зміст висновку свідчить про проведення зазначеної експертизи посмертно, суд касаційної інстанції розцінює як неправильне розуміння змісту документа і спосіб захисту, спрямований на необґрунтоване спростування висновку експертизи.
Аргументи засудженої про те, що висновки експертизи є необ`єктивними, оскільки її проведено через два місяці після затримання, а не невідкладно після події, з обов`язковим залученням психолога та психотерапевта для фіксації її психоемоційного стану, також позбавлені підстав.
Законодавство не встановлює обов`язку проводити експертизу негайно чи в день затримання, і двомісячний термін відповідає об`єктивній потребі часу для збирання матеріалів та призначення комісійного дослідження. Крім того, комісія експертів мала достатню кваліфікацію для оцінки стану особи без обов`язкового залучення психотерапевта чи психолога, якщо це не було визнано необхідним для вирішення поставлених питань.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 30 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи через його необґрунтованість.
Вимоги касаційної скарги  ОСОБА_6 про необ`єктивність висновків експертиз щодо її перебування та потерпілого у стані алкогольного сп`яніння колегія суддів вважає безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Зокрема, аргументи засудженої про відсутність у матеріалах провадження сертифікатів відповідності (повірки) алкотестера та непроведення додаткових лабораторних досліджень не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Концентрація алкоголю в крові засудженої 2,4 проміле і потерпілого 2,96 проміле встановлена під час експертиз. Водночас чинний КПК та профільне законодавство не зобов`язує експертну установу долучати сертифікати повірки внутрішнього лабораторного обладнання до кожного висновку експерта. 
Оскарження засудженою обґрунтованості проведених упровадженні експертиз фактично зводиться до вимог переоцінки доказів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин, щовідповідно до положень кримінального процесуального закону виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Також є неспроможними і доводи засудженої ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам процесуального закону безпідставно відмовив у задоволенні її клопотань про допит експертів для усунення сумнівів щодо недостовірності їх висновків та про повторний допит потерпілої і свідків.
Згідно з положеннями КПК, повторний допит потерпілого, свідків, а також виклик експертів не є обов`язковими, якщо їх показання та висновки вже були предметом повного й усебічного дослідження суду, а заявлені клопотання не містили належного мотивування щодо наявності нових суттєвих обставин.
Так, відповідно до ст. 356 КПК виклик експерта в судове засідання здійснюється виключно для роз`яснення наявного висновку. Процесуальні дії щодо перегляду чи спростування результатів експертизи потребують наявності обґрунтованих сумнівів у кваліфікації експерта або порушення процедури дослідження. 
Так само й повторний допит потерпілої та свідків є допустимим лише за умови, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що особа може надати показання стосовно обставин, щодо яких вона не допитувалася (ч. 14 ст. 352, ч. 2 ст. 353 КПК). 
Повторний допит осіб, які дали чіткі й послідовні показання, суперечить засадам розумних строків (ст. 28 КПК) та безпосередності дослідження доказів (ст. 23 КПК).
У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції повно та всебічно дослідив як показання потерпілої та свідків, так і висновки експертиз. Останні є чіткими, вичерпними та категоричними як щодо механізму й причин настання смерті потерпілого, так і щодо інших ключових обставин справи.
Сама лише незгода учасника провадження з показаннями потерпілого, свідків чи висновками експертів та небажання сприймати встановлені факти не може бути правовою підставою для повторного допиту осіб чи виклику експерта.
Мотивована відмова суду в задоволенні клопотань у допиті експертів чи повторному допиті потерпілої і свідків не є обмеженням процесуальних прав та істотним порушенням вимог ст. 412 КПК, оскільки право на клопотання не означає обов`язку суду задовольняти будь-яку необґрунтовану вимогу сторони.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє і вимоги касаційної скарги ОСОБА_6 про виклик до суду касаційної інстанції експертів, потерпілої та свідків, оскільки, як уже зазначено, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і допит цих осіб та оцінка доказів не належать до його повноважень згідно з процесуальним законом.
Аналіз наведених засудженою аргументів про те, що суд всупереч вимогам процесуального закону не перевірив усіх доказів у справі, не проаналізував належними чином даних, які містяться в протоколі слідчого експерименту за її участю, не дослідив речових доказів та безпідставно відмовив у задоволенні її клопотань про допит експертів для усунення сумнівів у достовірності їх висновків і про повторний допит потерпілої та свідків, свідчить, що вони не містять посилань на жодні нові фактичні дані чи процесуальні порушення, а зводяться виключно до власної оцінки доказів, відмінної від оцінки суду.
З матеріалів кримінального провадження видно, що, зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав показання учасників судового процесу і дані, які містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, належними і допустимими доказами.
Підстав для сумніву в допустимості наведених у вироку доказів суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, не наведено таких і в касаційній скарзі засудженої. 
Доводи ОСОБА_6 про невідповідність призначеного їй покарання вимогам статей 50, 65, 66, 67 КК внаслідок неврахування судом обставин, які пом`якшують покарання, та безпідставного визнання обставиною, що його обтяжує, перебування у стані алкогольного сп`яніння є необґрунтованими.
За приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. З урахуванням указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, що його пом`якшують і обтяжують, які варто брати до уваги.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд дискреційним правом вибирати форму реалізації кримінальної відповідальності, зважаючи при цьому на конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на покарання. 
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, що підлягають доказуванню, зокрема тих, які варто брати до уваги під час призначення покарання.
Суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свій висновок стосовно виду й розміру призначеного  ОСОБА_6  покарання, дотрималися вимог статей 50, 65-67 КК.
Так, мотивуючи своє рішення, місцевий суд, з яким правильно погодився суд апеляційної інстанції, урахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів проти життя і здоров`я особи, та дані про особу винної. 
Взявши до уваги наявність обставин, що обтяжують покарання, якими визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та щодо особи, з якою винна перебуває у близьких відносинах, а також відсутність тих, які його пом`якшують, суд, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК.
Варто зазначити, що санкція ч. 2 ст. 121 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років. Призначаючи покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 8 років, суд обрав захід примусу, близький до мінімальної межі, встановленої цим Законом.
Вимоги касаційної скарги засудженої про скасування судових рішень із направленням кримінального провадження на новий розгляд та, одночасно, про пом`якшення покарання на підставі ст. 69 КК є взаємовиключними. Прохання про направлення справи на новий розгляд унеможливлює одночасне вирішення судом касаційної інстанції питання про зміну вироку в частині призначення покарання.
Водночас колегія суддів зазначає, що за змістом ст. 69 КК призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе за наявності виняткових обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.
Суди попередніх інстанцій надали належну оцінку даним про особу засудженої і дійшли обґрунтованого висновку про призначення їй покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою застосування ст. 69 КК є правом, а не обов`язком суду і можливе лише за наявності сукупності виняткових обставин.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженої в частині її незгоди з рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з неї на користь держави процесуальних витрат.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів. Виходячи із системного аналізу положень кримінального процесуального закону, стягнення таких витрат є обов`язком, а не правом суду в разі доведення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок, належним чином перевірив характер та обсяг проведених у справі судових експертиз. Суми процесуальних витрат, які підлягали стягненню із засудженої в дохід держави, повністю підтверджені відповідними довідками-розрахунками та актами виконаних робіт, наданими залученими експертними установами, що свідчить про їх обґрунтованість. 
Аргументи засудженої про безпідставність цих стягнень з неї на користь держави не містять жодних належних правових обґрунтувань, які б указували на порушення судом першої інстанції порядку визначення розміру процесуальних витрат чи неправильне застосування норм статей 118, 124 КПК. Незгода засудженої з обов`язком відшкодувати витрати за проведення експертиз, висновки яких покладено в основу вироку, не є підставою для скасування або зміни судового рішення в цій частині.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженої та прокурора з дотриманням правил статей 404, 405 КПК.
Посилання ОСОБА_6 на залишення цим судом без уваги доводів, наведених у її скарзі, є безпідставними. 
Апеляційний суд належним чином перевірив викладені засудженою в поданій апеляційній скарзі доводи і не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Доводи ОСОБА_6 про те, що розгляд апеляційної скарги зведено до одного засідання, не свідчать про формальний підхід, оскільки тривалість судового розгляду визначається обсягом обставин, які необхідно з`ясувати.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що розгляд справи в порядку апеляційної процедури відбувався в період з 11 квітня 2023 до 03 грудня 2025 року.
Під час судового розгляду кримінального провадження було змінено склад колегії суддів. У судовому засіданні 03 грудня 2025 року суд з`ясував думку учасників судового провадження щодо можливості продовження розгляду справи зі стадії, на якій його зупинив попередній склад суду, або про необхідність розпочати розгляд спочатку. За клопотанням ОСОБА_6 розгляд справи розпочато спочатку.
У цьому судовому засіданні ОСОБА_6 будь-яких клопотань не заявляла (т. 4, а. п. к. 22-24). Єдине клопотання про дослідження протоколу слідчого експерименту та відеозапису до нього за участю ОСОБА_6 заявив прокурор. Вказане клопотання суд задовольнив, а цей доказ ретельно дослідив.
Крім того, до зміни складу колегії суддів суд апеляційної інстанції вже дослідив докази у справі, а також неодноразово розглядав клопотання засудженої про допит потерпілої, свідків та виклик експерта ОСОБА_12 .
Зокрема, ухвалою колегії суддів Київського апеляційного суду від 5 червня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_6 про відвід прокурора ОСОБА_19 , оскільки обставин, передбачених ст. 77 КПК, за яких прокурор не може брати участі у кримінальному провадженні, не наведено засудженою та колегією суддів не встановлено (т. 3, а. п. к. 161, 171-172).
З аудіозапису та протоколу судового засідання від 17 вересня 2025 року вбачається, що засуджена знову заявила відвід прокурору. Суд роз`яснив їй підстави для відводу, передбачені ст. 77 КПК, однак у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не змогла обґрунтувати та вказати конкретні підстави для відводу, визнав таке клопотання неподаним (т. 3, а. к. п. 236). У цьому ж судовому засіданні засуджена заявила клопотання про допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 . Прокурор поінформував суд про допит цих свідків під час розгляду справи судом першої інстанції (т. 3, а. к. п. 238). Внаслідок необґрунтованості клопотання суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК, відмовив ОСОБА_6 у допиті потерпілої, свідків та експерта ОСОБА_12 .
З огляду на викладене доводи скарги засудженої про те, що сторона обвинувачення стверджувала в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про допит місцевим судом експерта та повторний допит свідків, позбавлені підстав.
Не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження і її твердження про тиск з боку колегії суддів, а також про неправомірний вплив прокурора на суд та захисника.
Натомість під час судового засідання 03 грудня 2025 року ОСОБА_6 допускала некоректну поведінку та образливі вислови на адресу прокурора. Після неодноразових зауважень головуючий оголосив засудженій попередження про можливість її видалення із зали засідань. Оскільки ОСОБА_6 продовжила порушувати порядок, суд поставив на обговорення учасників судового провадження питання про її видалення. Зважаючи на те, що засуджена надалі припинила такі дії, суд продовжив розгляд справи за її участю (т. 4, а. з. с. 34).
Стосовно доводів засудженої про те, що суд повністю не дослідив матеріалів провадження, колегія суддів зазначає, що, оскільки засуджена та сторона захисту під час апеляційного розгляду не заявили належним чином обґрунтованих клопотань про повторне дослідження доказів із дотриманням вимог ч. 3 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції обґрунтовано обмежився перевіркою наявних у справі матеріалів.
З урахуванням наведеного вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими й умотивованими і за змістом узгоджуються з приписами статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави і положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень під час збирання, дослідження і оцінки доказів, які би ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та правильність кваліфікації її дій. 
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто відповідно до приписів КПК.
Частина 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин виключає будь-яке інше пояснення подій, які були предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджена є винною у його вчиненні.
За таких обставин підстав для задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень стосовно ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанціїколегія суддів не вбачає. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, ОСОБА_6 в касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, які зумовлювали б обов`язкове скасування або зміну судових рішень, колегія суддів не встановила.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженої  ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3