Справа № 484/1904/26 
Провадження № 2/484/1518/26 

Рішення 
іменем України
22.07.2026 року м. Первомайськ
Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Максютенко О.А. 
секретар судового засідання Завірюха В.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайська в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди
без участі сторін
встановив
позивач звернулась до суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 21776.50 грн та моральної шкоди у розмірі 5 тис грн, заподіяної нападом собак.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 08 грудня 2025 року близько 12:20 на камері відеоспостереження (запис 08.12.2025/1 та запис 08.12.2025/2), позивач помітила собак породи німецької вівчарки, власником якої є відповідач - ОСОБА_2 .
На камерах відеоспостереження видно, що дані собаки розгулюють вулицею без відповідних правил вигулу собак та спокійно підходять до будинку та двору, що знаходяться у власності позивачки. 
На відеозаписах 08.12.2025/3 та 08.12.2025/4 видно, як відповідач забирає своїх собак з вулиці. Зауваження позивачки до відповідача забрати собак були проігноровані. 
19.12.2025 року близько 08:53 одна із собак відповідача почала нападати на собаку породи метис, що знаходиться у володінні позивачки.
Шляхом укусів, собака відповідача спричинив тілесні ушкодження собачці позивачки (запис 19.12.2025/1). Собаку позивачки звати ОСОБА_3 , у неї є паспорт.
Після скоєного правопорушення позивачка лікувала свою собаку і за результатами лікування намагалась домовитись з відповідачем про відшкодування шкоди, яку завдала її собака внаслідок недотримання правил тримання собак, однак відповідач в грубій формі відмовив мені в компенсації лікування.
За фактом нападу 19.01.2026 року позивачка зверталась до дільничного для написання заяви щодо прийняття мір стосовно відповідача та вжиття заходів з тримання собак порід вівчарки. 
Стосовно відповідача 19.01.2026 року було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 154 КУпАП. Факт спричинення тілесних ушкоджень собаці позивачки підтверджується листами призначення від 27.12.2025 року 30.12.2025 року, 01.01.2026 року, 07.01.2026 року на загальну суму 21 776,5 гривень. Дані листи призначення підтверджуються квитанціями про оплату послуг та квитанцією про оплату ліків для подальшого відновлення стану моєї собаки. Для підтвердження позивачка також додає відеодоказ зі станом її собаки. 
Первомайським районним відділом поліції було надано їй відповідь щодо притягнення до адміністративної відповідальності відповідача за скоєне правопорушення. Від переляку та страху за життя моєї собаки я пережила сильний стрес, порушився звичайний хід життя позивачки на період лікування собаки, також порушився її сон через стан собаки та вона відчуває погіршення стану свого здоров`я, так як постійно переживаю ще й за свою неповнолітню дитину, яка виходить на вулицю та боюся за його здоров`я через те, що відповідач продовжує випускати собак.
Даним випадком позивачці заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 гривень.
Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою судді від 28.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
27.05.2026 року відповідач до суду надав відзив на позовну заяву, де позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування відзиву зазначено, що його вина не доведена, він дійсно має собаку породи німецька вівчарка, якій він забезпечує належні умови утримання. Він є військовослужбовцем та проживає тимчасово в с.Грушівка разом з іншими військовослужбовцями, які також мають собаку. Відеозаписом, який надала позивачка зафіксовано, як дві собаки біжать по вулиці. Доказів того, що саме його собака напала на собаку позивачки відсутні. Зазначає, що собаку позивачки, як зазначено в позові, поранили 19.12.2025 року, а в лікарню позивачка звернулась лише 27.12.2025 року, тому вважає, що є обгрунтовані сумніви, що собака позивачки отримала ушкодження в інший час та іншими шляхом. Також зазначив, що до поліції його не викликали, пояснень не відбирали та протоколу про порушення КУпАП не складали.
03.06.2026 року позивачка надала відзив, де просила визнати відзив відповідь необгрунтованим, оскільки він не підтверджений доказами. Відеозапис з камери спостереження, який вона надала як доказ, зафіксував, як що собака відповідача в її дворі напала на її собаку та почала її гризти.
Той факт, що в ветеринарну клініку вона звернулась лише 27.12.2026 року, пояснює тим, що самостійно намагалась лікувати собаку, однак коли її стан погіршився мусила звернутись до лікаря.
Відповідач, будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву до суду не подавала.
Про слухання справи сторони повідомленні належним чином.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, відеозапис подій 19.12.2025 року доданий до позову дійшов наступного висновку.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом положень ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Відповідно до ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі.
Отже, собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, і як власнику речі (кішки) згідно зі ст. 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» власник тварини - юридична або фізична особа, яка здійснює догляд за твариною, що належить їй на праві власності або на інших підставах, що не суперечать законодавству, і несе відповідальність за стан тварини та її дії згідно з чинним законодавством.
Судом встановлено, що власницею собаки породи «метис» кличка «Рижик» є позивачка по справі ОСОБА_4 , що підтверджується ветеринарним паспортом.
Відповідно до повідомлення Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 21.01.2026 року №11088-2026 за заявою позивачки від 19.01.2026 року, про те, що її сусід ОСОБА_5 неналежно утримує собак породи вівчарка проведено перевірку, заяву розглянуто, перевірку припинено. Відносно винної особи було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 т.154 КУпАП за порушення прави утримання собак і котів.
Згідно довідки №3.17/282/2026 від 03.07.2026 року виданої Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області станом на 02.07.2026 року протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.154 КУпАП не надходив.
Отже, позивачка не надала жодного доказу причетності ОСОБА_2 до подій, які відбулися 19.12.2025 року, про які зазначено в позовній заяві.
На яку винну особу, було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.154 КУпАП працівниками Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області за події 19.12.2025 року, суду не відомо, позивачка не надала копії відповідного протоколу, а матеріали справи таких відомостей не містять.
Доданий до матеріали відеозапис з камери спостереження фіксує лише факт того, що по вулиці біжить собака, нападу на іншу собаку – собаку позивачки не зафіксовано.
У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Аналіз положень статей 11, 1166, 1167 ЦК України дає підстави вважати, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за умов наявності шкоди, протиправної поведінки особи, яка завдала шкоду, наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду та завданою шкодою, вина особи, яка завдала шкоду.
З огляду на зазначені вище положення законодавства, саме на позивача покладено обов`язок доказування.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на факт завдання їй майнової та моральної шкоди з вини відповідача, як власника собак породи німецька овчарка. Однак позивачем не доведено, по-перше, протиправної поведінки відповідача та, по-друге, причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та фактом заподіяння шкоди позивачу.
Суд, аналізуючи зібрані по справі докази, вважає, що сам по собі факт наявності у власності відповідача собаки не може свідчити про винну поведінку відповідача, за відсутності доказів на підтвердження цьому.
В той же час, доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Як відзначалося, обставини справи встановлюються за допомогою доказів.
В свою чергу, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно статей 263, 264 ЦПК України суд, вирішуючи справу суд повинен ухвалювати рішення, яке базується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зокрема, суд під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Аргументи позивача стосовно завдання їй шкоди відповідачем є не виправданими, оскільки судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням відповідача та заподіянням матеріальних збитків позивачу.
З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позивачами не надано суду доказів, наявність яких, при їх дослідженні, як окремо, так і у сукупності, підтверджують обставини щодо факту спричинення позивачу шкоди внаслідок протиправних дій чи бездіяльності відповідача, наявного причинно-наслідкового зв`язку між діянням та заподіянням збитків, а також вини відповідача в їх спричиненні.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Ураховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження її доводів, наведених в обґрунтування позову та відсутності встановленої як протиправної поведінки, вини, а також відсутності причинного зв`язку між шкодою та поведінкою, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, суд
ухвалив 
у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Повне найменування сторін по справі:
- позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
- відповідач ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 22.07.2026 року. 
Суддя: